Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

5 червня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві зазначає, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , яка була головою колгоспного двору, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 26.02.2019 р. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , який також був членом колгоспного двору. Згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 21.02.1994 року будинок в [ADDRESS] належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Членами колгоспного двору по [ADDRESS] , згідно даних погосподарських книг були: [PERSON] 1942 р.н. - голова двору, [PERSON] - 1941 р.н. - член колгоспного двору, [PERSON] , 1970 р.н. - член колгоспного двору, [PERSON] , 1971 р.н. - член колгоспного двору. На даний час позивач зареєстрований та проживає в спірному будинку. Після смерті матері, позивач домовився з відповідачем - [PERSON] , що право власності на 1/2 будинку буде оформлено на його сина, а іншу половину будинку відповідач оформить на себе, а позивач в даному будинку продовжуватиме проживати. Позивач відмовився від частки матері в колгоспному дворі, а відповідач - [PERSON] подав заяву про відкриття спадщини. Станом на час звернення до суду відповідач просить позивача про виселення з будинку та зняття реєстрації про місце проживання. [PERSON] вказує на те, що був власником 1/4 частки будинку за адресою: [ADDRESS] , але після смерті його батька та мами став власником 1/2 частки майна колгоспного двору. Просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину колгоспного двору за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок, який складається з коридору 7,7 м. кв., житлових кімнат площею: 8,7 м.кв., 24,2 м.кв., 21,4 м.кв., 18,8 м.кв., всього площа - 80,8 м.кв., літньої кухні-сараю, погребу, огорожі. Судові витрати покласти на сторону відповідача (а.с.2-6). В процесі розгляду справи, представником відповідача подано відзив на позовну заяву про визнання права власності на 1/2 будинковолодіння, в якому з доводами позивача не погоджується в повному обсязі та вважає, що позивачем не надано належних обґрунтувань та доказів на підтвердження обставин, зазначених в позовній заяві та викладено недостовірну та безпідставну інформацію, а також неправильно застосовано норми законодавства до спірних правовідносин. Відповідач визнає та не заперечує того факту, що 21 лютого 1994 року головою колгоспного двору, якою на той час являлась мати позивача та відповідача [PERSON] , отримано Свідоцтво про право особистої власності на будівлі, видане виконавчим комітетом Завидчанської сільської ради Львівської області на будинковолодіння в [ADDRESS] . В даному Свідоцтві не зазначено, склад колгоспного двору крім голови останнього. Відповідач також визнає той факт, що [INFO] помер його батько, член колгоспного двору [PERSON] , а [INFO] померла його мати голова колгоспного двору [PERSON] . Твердження представника позивача про те, що частки померлих матері та батька позивача та відповідача членів колгоспного двору не успадковуються є таким, що прямо суперечить нормам законодавства та правовим позиціям Верховного суду щодо їх застосування. Для з`ясування дійсних обставин справи та визначення розміру часток у власності колгоспного двору, що мають успадковуватись необхідно з`ясувати чи відкривалась спадкова справа по смерті батька та матері позивача і відповідача. Відповідач звертався із заявою про відкриття спадкової справи по смерті матері [PERSON] до приватного нотаріуса Радехівського нотаріального округу Юрченко Олени Василівни (м. Радехів, вул. Відродження, 12). Крім того, позивачем не надано документів на підтвердження того факту, що він на дату видачі свідоцтва про право власності на будинковолодіння дійсно являвся членом колгоспного двору, оскільки відповідно до будинкової книги повернувся проживати в даний будинок тільки в 2006 році. Відповідач також заперечує той факт, що ним чиняться перешкоди позивачу в користуванні будинковолодінням, а також склались неприязні стосунки. Домовленості відповідача та позивача щодо складання заповіту відповідачем на все будинковолодіння на молодшого сина позивача, оскільки він являється похресником відповідача, залишаються в силі, але для цього відповідач спочатку повинен сам оформити право на спадкове майно по смерті батьків сторін. У зв`язку з вищенаведеним, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та провести розподіл судових витрат (а.с.44-47). 10 грудня 2020 року представник позивача подав відповідь на відзив, зокрема посилаючись на практику Верховного Суду України, пояснює, що до правовідносин, які виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору. Кожен член колгоспного двору має право на частину майна двору в рівних частках. Тому, спадщина у вигляді всього спадкового майна належить спадкоємцям за законом, які прийняли спадщину, з моменту відкриття спадщини. При цьому їм належить усе спадкове майно, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини. Спадкоємець за законом не може спадкувати лише одну певну частину спадкового майна, а іншу не спадкувати. Відтак, факт перебування позивачем членом колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року вказує на належність йому 1/4 частки у майні колгоспного двору. Після смерті батька, до позивача перейшло право власності на 1/3 частки батька у майні колгоспного двору. Відтак, оскільки після смерті матері станом на даний час майно колгоспного двору не виділене між його власниками, таке підлягає поділу між позивачем та відповідачем по 1/2 як членам колгоспного двору станом на 15 квітня 2020 року. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.84-88). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив постановити рішення про задоволення позовних вимог. Звертав увагу суду, що позивач народився у старому будинку (який був колгоспним двором), згодом перебрався у новий будинок, де і в даний час проживає. Членами колгоспного двору були всі четверо, тобто матір батько та двоє синів. Із слів позивача в даний час існує конфліктна ситуація, оскільки відповідачем не виконано усні домовленості. Позивач брав участь в колгоспному двору до квітня 1990 року, а його відсутність у дворі була з поважних причин, пов"язаних із перебуванням в армії. Після смерті батька позивач від спадщини не відмовлявся, допомагав батьку по господарству, обробляв землі. Просив постановити рішення про задоволення позовних вимог та відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про стягнення витрат, оскільки таке є безпідставне, про що ним письмово викладено в поясненнях. Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечила у повному обсязі, просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Звертала увагу суду, що [PERSON] зазначена у свідоцтві про право власності головою колгоспного двору, проте з нього не вбачається хто саме є членами колгоспного двору. [PERSON] у 1991-1995 роках вибув із колгоспного двору, тому не має права на 1/2 частку колгоспного двору. Про те, що [PERSON] вибув із колгоспного двору підтверджується довідкою Завидчанської сільської ради, що на момент смерті батька в 1997 році, зареєстрованими у господарстві були мати та відповідач. Вимоги позивача вважає безпідставними, оскільки такі жодними доказами не підтверджені. Про домовленості між позивачем та відповідачем їй невідомо, знає лише те, що позивач самостійно від спадщини відмовився. Позивач не був зареєстрований у колгоспному двору станом на 15 квітня 1990 року, відсутні докази про те, що він був членом колгоспного двору. З 1.07.1990 року на дані правовідносини поширюються норми спадкового права, тому вимоги вважають необґрунтованими. Позивач сам особисто подав заяву про відмову від спадщини, тому немає права на 1/2 частину будинковолодіння. Просила ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та задовольнити заяву про стягнення судових витрат. Представник відповідача [PERSON] підтримав заперечення представника [PERSON] , звертав увагу суду, що між відповідачем та позивачем немає жодної конфліктної ситуації. Підтримав пояснення представника [PERSON] . Просив ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та задовольнити заяву про стягнення судових витрат. Свідок [PERSON] суду показав, що він проживає по сусідству біля спірного житлового будинку. Особисто був знайомим із батьками сторін. Йому відомо, що сім"я [PERSON] проживали усі разом у будинку, позивач одружився у 1994-1995 роках та пішов проживати до дружини в [ADDRESS] . Згодом з дружиною розлучилися та повернувся проживати до матері в будинок, де і зараз проживає. Мати померла. Разом і ними у будинку проживали син [PERSON] та його дружина [PERSON] . Все було добре, поки брати між собою не посварилися, причина йому невідома. Там колись була стара хата, вони доставили до неї примурівку, яку будували всі разом сини разом із батьками до 1990 року. У будівництві брав участь як позивач так і відповідач. Йому відомо, що позивач із матір"ю проживав в одній кімнаті, де зараз і проживає, а відповідач з дружиною проживали в іншій кімнаті. В цій кімнаті є особисті речі позивача, меблі, одяг тощо. Також знає, що сторони нещодавно проводили опалення до будинку, яке робили обоє разом. Стверджує, що позивач проживав у батьківському будинку з народження, був відсутній коли пішов до армії, у 1992-1993 роках працював у колгоспі. В 1994 році одружився та пішов проживати до дружини, за кордон почав їздити десь у 2000 роках. Щодо відмови від спадщини йому нічого невідомо, дізнався про це під час розгляду справи. В даний час спілкується з обома як з позивачем так і з відповідачем, причини їх конфлікту не знає. Мати була головою колгоспного двору, за життя вона особисто йому говорила, так як був близьким до їх сім"ї, що цей колгоспний двір хотіла переписати на сина позивача [PERSON] . Матір сторін по справі була йому як друга матір, яка навчила його хліб пекти і багато чого робити, бо він був самотнім. Про це було відомо усім в селі, бо матір про це усім розказувала. Старшому внуку [PERSON] не хотіла записувати будинок, бо він мав інше житло. Свідок [PERSON] суду показала, що вона знайома із родиною [PERSON] , проживає через кілька хат від їх господарства. Батька знала менше, а із матір"ю спілкувалась часто проїжджаючи біля них велосипедом, зупинялася, неодноразово з нею розмовляла. Вони всі сім"єю проживали разом в старій хаті, згодом добудували нову. Позивач по справі проживав із батьками разом в господарстві, до часу одруження, до 1995 року. Після одруження пішов проживати до дружини, проживав там десь на протязі чотирьох -п"яти років та знову повернувся проживати додому. Коли померла мати в будинку проживав відповідач та його дружина [PERSON] . Будинок складається із чотирьох кімнат, позивач після смерті матері залишився проживати в цій кімнаті, де з нею разом проживав за життя. Відомо, що родина [PERSON] проживали у господарстві добре, як і те, що позивач написав відмову від спадщини, бо так була домовленість, що будинок буде подарований сину позивача - похреснику відповідача. Між сторонами виник конфлікт, оскільки відповідач повідомив, що він хати не отримає. Будинок добудовувався десь 1980 -1986 роках, сини обоє працювали в господарстві, допомагали батькам, вели спільне господарство обробляли городи. Відомо із слів позивача, що матір мала намір господарство віддати сину позивача, що він проживає в будинку, де робив ремонти, нещодавно приймав участь у проведенні опалення. Коли перебував в армії в господарстві не проживав, після повернення продовжував там проживати. Про даний спір із відповідачем не спілкувалася, все відомо із слів позивача та людей в селі. Що було причиною конфлікту невідомо, проте бачила як приїжджала поліція. Іншого житла, окрім цього, де він проживає, у позивача немає. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] - мама позивача та відповідача, згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 26.02.2019 року, виданого Виконавчим комітетом Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області (а.с.7). [INFO] помер [PERSON] - батько позивача та відповідача, який також був членом спірного колгоспного двору, відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 04 листопада 1997 року (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 21.02.1994 року, будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] , належить колгоспному двору, головою якого була [PERSON] (а.с.9). Згідно даних погосподарської книги №2 1986-1990 роки та №3 за 1991-1995 роки (а.с.16-17), довідки Завидчанської сільської ради №02/24-83 від 27.05.2020 р. (а.с.15) в [ADDRESS] , членами колгоспного двору були: [PERSON] , 1942 р.н. - голова двору, [PERSON] , 1941 р.н., [PERSON] , 1971 р.н., [PERSON] , 1970 р.н. Житловий будинок в [ADDRESS] , складається з коридору 7,7 м. кв., житлових кімнат площею: 8,7 м.кв., 24,2 м.кв., 21,4 м.кв., 18,8 м.кв., всього площа - 80,8 м.кв., літньої кухні-сараю, погребу, огорожі (а.с.10-14). З матеріалів спадкової справи №90/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , звернувся син [INFO] [PERSON] . Згідно довідки №62, виданої виконкомом Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області, на день смерті [INFO] разом із [PERSON] , в [ADDRESS] були зареєстровані: син - [PERSON] - [INFO] , та син [PERSON] - [INFO] . Відповідно до заяви від 01.07.2019 року [PERSON] відмовився від прийняття належної йому частки спадщини на користь [PERSON] , після померлої матері - [PERSON] (а.с.56-74). За обліками адресно - довідкової картотеки Радехівського РВ громадянин [PERSON] , [INFO] , з 26.01.2006 року значиться зареєстрованим за адресою; [ADDRESS] (а.с.78,18-21). Згідно довідки №02/24-167 від 07.10.2020 року, виданої Завидчанською сільською радою Радехівського району Львівської області, рішення виконкому від 17.07.1994 року в сільській раді відсутні. Документи на підставі яких приймалось рішення відсутні. Згідно погосподарської книги №3 за 1991 -1995 роки під №137 вибув [PERSON] , точна дата вибуття відсутня. Причина вибуття не вказана (а.с.79). [PERSON] - 1941 р.н., який помер [INFO] на день смерті проживав і був зареєстрований по [ADDRESS] . На день смерті [INFO] разом з гр. [PERSON] за вказаною адресою проживали такі особи: дружина - [PERSON] - [INFO] , син - [PERSON] - [INFO] , що підтверджується довідкою №117 від 02.10.2020 року, виданою виконкомом Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області (а.с.80). Відповідно до довідки №118 від 02.10.2020 року, виданої виконкомом Завидчанської сільської ради Радехівського району Львівської області, [PERSON] - 1942 р.н., яка померла [INFO] на день смерті проживала і була зареєстрована по [ADDRESS] . На день смерті [INFO] разом з гр. [PERSON] за вказаною адресою проживали такі особи: син - [PERSON] - [INFO] , син - [PERSON] - [INFO] , невістка - [PERSON] - [INFO] проживала без реєстрації (а.с.81). Факт, що [PERSON] проживав у [ADDRESS] разом із спадкодавцем [PERSON] на час її смерті, тобто до [INFO] , підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] , не довірити показам якому в суду підстав немає (а.с.119). Правовий статус колгоспного двору визначається чинним на момент виникнення правовідносин ЦК УРСР. В силу вимог ст. 120 ЦК УРСР (чинної на момент виникнення правовідносин), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ст. 123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. У відповідності до ст. 125 ЦК УРСР, при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. Ст. 126 ЦК УРСР передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Згідно з п. 6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частки в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в пп. «г» своєї постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», за правилами ст. 563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Пленум Верховного Суду України у п. 1 своєї постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що спадкові правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (435-15) (далі - ЦК), законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ (3425-12) «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року №2709-IV (2709-15) «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З аналізу матеріалів справи вбачається, що спірне будинковолодіння є колгоспним двором. Членами колгоспного двору були [PERSON] 1942 р.н. (голова двору), [PERSON] - 1941 р.н., [PERSON] 1971 р.н. та [PERSON] 1970 р.н.. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору в рівних частках, тобто на 1/4 частку у його майні, зокрема і позивач, який не втратив право на свою частку в майні двору в зв`язку з вибуттям, оскільки не менше, ніж за три роки до 15 квітня 1991 року, а саме з 1986 по 1995 рр. був членом даного колгоспного двору, що підтверджується належними доказами та показами свідків (а.с.15-17-зворот). Факт доводів представника відповідача щодо не доведення позивачем членства в спірному колгоспному дворі, оскільки останній вибув під №137 (а.с.17 -зворот), спростовані матеріалами справи, так як точна дата вибуття та причина вибуття не відома (а.с.79), що також підтверджується копією погосподарської книги №3, де в графі «Вказати місяць, рік і причину вибуття» - відомості відсутні, тому суд приходить до висновку, що таке твердження представника відповідача є необґрунтованим та не спростовано іншими доказами. [PERSON] помер [INFO] , та йому на праві сумісної власності належала 1/4 частка спірного колгоспного двору. До спірних правовідносин після його смерті слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі і на 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] . Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Отже, після смерті [PERSON] , спадщину в порядку статті 549 ЦК УРСР 1963 року прийняли дружина - [PERSON] та син - [PERSON] , які фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, оскільки на день смерті [INFO] спадкодавця - [PERSON] , проживали з ним як дружина, так і син - [PERSON] (а.с.80). Посилання представника відповідача на неприйняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] шляхом їх спільного не проживання, заслуговують на увагу, адже такі знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, зокрема свідченнями свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні пояснила, що позивач проживав із батьком разом в господарстві до часу свого одруження, до 1995 року, а після одруження пішов проживати до дружини, де проживав протягом чотирьох - п`яти років та знову повернувся проживати додому (а.с. 120-121). Таким чином члени колгоспного двору - дружина [PERSON] та син - [PERSON] , прийняли спадщину після смерті [PERSON] в рівних частках в майні колгоспного двору - по 1/8 на кожного. Однак свої спадкові права на житловий будинок в частках по 1/8, у встановленому законом порядку не оформили, свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок не отримали. Отже [PERSON] , на день смерті батька, з ним не проживав, а тому є таким, що не прийняв спадщину після його смерті. Доказів протилежного суду не надано. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Головою колгоспного двору в [ADDRESS] була [PERSON] , яка померла [INFO] та мала право на 3/8 частин спірного майна (1/8 частка після смерті чоловіка - шляхом вступу у володіння спадковим майном та 1/4 - її частка в майні колгоспного двору). З огляду на те, що спадщина внаслідок смерті спадкодавця відкрилася після набрання чинності Цивільним кодексом України (01 січня 2004 року), то, в силу вимог п. 5 Перехідних положень такого кодексу, спірні спадкові правовідносини повинні регулюватися чинним Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Позивач - [PERSON] відмовився від спадкування після смерті матері [PERSON] , про що свідчить заява №397, завірена 1 липня 2019 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В. (а.с.68). Згідно статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. За змістом ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно ч.2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. У зв`язку з вищенаведеним, позивачем [PERSON] не відкликано заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , протягом належного строку, а саме 6-ти місяців, та останнім пропущено строк на відкликання такої заяви, тому суд не знаходить підстав для визнання права власності за позивачем частки після смерті матері у розмірі 3/16 у майні колгоспного двору, так відповідно позивач пропустив строки на подання зави про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини. Окрім цього, предметом даного позову не ставиться на розгляд питання відмови від прийняття спадщини з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України, щодо недійсності такої заяви, так як такі вимоги ні позивачем, ні його представником не заявлялися. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; пункт 29). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] має право на 1/4 частку у майні як член колгоспного двору. У зв`язку з вищенаведеним, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, є підстави для часткового задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача, суд зазначає наступне. За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.1-4 ст.137 ЦПК України). Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 8 статті 141 ЦПК України регламентує, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 587,40 грн (п`ятсот вісімдесят сім гривень 40 копійок) та з позивача на користь відповідача - витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 6 598 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто вісім ) гривень 60 копійок.

Outcome: partial