Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-24 00:00:00

30.11.2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати, яка не була виплачена при його звільненні у сумі 18\~959,50 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день подання позову в сумі 66\~344,08 грн. та 8000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову послався на те, що з 14.08.2012 він працював на підземних роботах у ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля». 29.07.2021 його було звільнено у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок незадовільного стану здоров`я з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку згідно з Колективним договором. Позивач стверджує, що в порушення вимог ст. 115, 116 КЗпП України його не було повідомлено про нараховані суми, що належалиь до виплати. Крім того, станом на день звернення до суду із позовом йому не виплачені усі суми, що підлягали до виплати в день звільнення. З метою захисту своїх інтересів позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому інформацію про суми заробітної плати та інші виплати, що нараховані йому при звільненні. На його заяву був наданий розрахунковий лист про суму нарахованої зарплати за місяць звільнення, суму податків, зборів та інших утримань із заробітної плати. Як вбачається із даного розрахунку сума заборгованості із виплати заробітної плати на день подання позову складала 18\~959,50 грн. Також зазначив, що середньоденний заробіток, виходячи із даних за 2 календарні фактично відпрацьовані місяці роботи, складає 753,91 грн. Оскільки фактичний розрахунок до дати подання позову із позивачем не проведено, у відповідності до ст. 117 КЗпП, позивач вважає, що середній заробіток підлягає виплаті позивачу за весь час затримки, починаючи з дня звільнення і по день подання позову, з розрахунку 753,91 грн * 4 міс. 22 дня = 66\~344,08 грн. Також просив стягнути заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 8000 грн. На підтвердження заподіяння йому моральної шкоди вказав, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав через невиплату йому заробітної плати. Вказав, що упродовж тривалого часу він був змушений жити без коштів. У нього є сім`я та троє дітей, яких він повинен утримувати. Зазначив, що він є єдиним годувальником в сім`ї. Упродовж 20 років він важко фізично працював. До останнього працював у важких та небезпечних умовах. Через неправомірні дії відповідача, які полягають у невиплаті належних грошових коштів при звільненні, неодноразовому ігноруванні законних вимог позивача, йому завдано душевних страждань. Заподіяну моральну шкоду оцінює у 8000 грн. та просить її стягнути з відповідача. Ухвалою від 01.12.2021 відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 10:00 год. 22 грудня 2021 з повідомленням сторін. 20 грудня 2021 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказала наступне. Позивач звільнений з шахти 29 липня 2021 у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок незадовільного стану здоров`я. Позивач в останній робочий день 28.07.2021 не працював. З 22.07.2021 по 28.07.2021 перебував на лікарняному, під час якого йому було видано довідку про те, що йому показана робота без дій шкідливих умов праці, на підставі якої працівник звернувся із заявою про звільнення. При звільненні позивачу було нараховано виплати: 116\~398,17 грн. заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, яку виплачено 02.11.2021, одноразова грошова допомога при звільненні, яка передбачена Колективним договором та виплачена 29.09.2021; 16\~448, 00 грн. - допомога при тимчасовій непрацездатності за рахунок підприємства виплачено 13.12.2021; 18\~073,71 грн. допомога при тимчасовій непрацездатності за рахунок Сокальського відділення Управління ВД ФССУ у Львівській області. Представник відповідача зауважив, що вимоги про здійснення розрахунку звільнений працівник не пред`являв. Вважає, що період затримки слід обраховувати з дня отримання позовної заяви. З вказаним позивачем періодом розрахунку відповідач незгідний, оскільки вважає, що такий повинен обчислюватися з моменту пред`явлення вимоги, а вимога не пред`являлася. Тому, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розрахований позивачем у позові вважає безпідставним. На наступний робочий день після отримання копії позовної заяви основна заробітна плата та допомога при тимчасовій непрацездатності за рахунок підприємства була виплачена, тому порушень КЗпП відповідач не вбачає. Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності. 22.12.2021 розгляд справи було відкладено у зв`язку із неявкою позивача на 17.01.2022. 17.01.2022 позивачем була подана заява про зменшення позовних вимог, в якій він зазначив, що станом на 20.12.2021 заборгованість по заробітній платі та інших сумах, що підлягали виплаті у зв`язку із звільненням була погашена в добровільному порядку і станом на день подання заяви про зменшення позовних вимог відсутня. Однак зазначив, що вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованою. Дана сума становить 44\~480,69 грн, оскільки повний розрахунок із позивачем було проведено 13.12.2021, а отже до цього дня була наявна заборгованість із виплати заробітної плати. Зазначив,\~що ним\~подана заява\~до відповідача\~про виплату\~заробітної плати,\~яка останнім\~була отримана\~24.09.2021.Отже, з 24.09.2021 по день фактичного розрахунку 13.12.2021 кількість робочих днів становить 59. Сума середнього заробітку за цей період вираховується наступним чином: 753,91 грн. (середньоденний заробіток) х 59 (кількість робочих днів) становить 44\~480,69 грн. Також зазначив, що ним не порушено строку позовної давності. Відтак, позивач позовні вимоги зменшив та просив стягнути з відповідача на користь позивача 44\~480,69 грн. середнього заробітку за час порушення строків розрахунку при звільненні, а також 5000 грн моральної шкоди. 17.01.2022 розгляд справи було відкладено до 16.02.2022 за клопотанням представника відповідача для надання їй можливості підготувати письмові заперечення на заяву про зменшення позовних вимог. 09.02.2022 представником відповідача були надані додаткові пояснення на заяву про зменшення позовних вимог. У даній заяві представник відповідача зазначила, що посилання позивача на те, що він 02.09.2021 звернувся із вимогою про виплату заробітної плати не відповідає дійсності, оскільки в цій заяві позивач просив тільки надати інформацію про розмір нарахованої йому заробітної плати та повідомити йому про строки її виплати. Тому заперечувала проти вимог позивача зазначаючи, що розрахунок днів затримки розрахунку при звільненні здійснений неправомірно. Також вказала, що позивачем не надано доказів спричинення моральної шкоди. 16.02.2022 розгляд справи було відкладено за клопотанням відповідача до 02.03.2022. 02.03.2022 розгляд справи не проводився у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Наступне судове засідання було призначено на 11.04.2022. 11.04.2022 року сторони у судове не з`явилися. Позивач подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, у якому зазначив, що зменшені (уточнені) позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача подала заяву про проведення слухання справи у її відсутності, позицію відповідача викладену у відзиві та додаткових поясненнях підтримала, просила в задоволенні позову відмовити. У відповідності положень ст. 247, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Дослідивши докази і письмові пояснення сторін, що викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне. 14.08.2012 [PERSON] був прийнятий на роботу підземним прохідником 5-го розряду з повним робочим днем на підземних роботах по строковому трудовому договору на ВП Шахта Степова ДП Львівугілля, а 29.07.2021 він був звільнений з ВП «Шахта «Степова» ДП «Львівугілля» по стану здоров`я, який перешкоджав продовженню даної роботи, на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у відповідності до наказу № 305-к від 29.07.2021 року, що підтверджується копією трудової книжки останнього та копією наказу №305-к від 29.07.2021 (а. с. 14-15, 33). У день звільнення повного розрахунку із позивачем відповідач не здійснив, що підтверджується поясненнями сторін, що містяться у позові та відзиві. [PERSON] в своїй заяві від 02.09.2021, адресованій ВП «Шахта «Степова» просив надати розрахунок сум, що підлягали виплаті йому у зв`язку із звільненням, а також просив повідомити про строки виплати всіх сум, що належали йому до виплати у зв`язку із звільненням (а. с.16). Відповідач отримав даний лист 24.09.2021 та на даний лист була надана відповідь (лист № 1515/5-4 від 21.10.2021), в якій зазначено суму заробітної плати та інших виплат за липень 2021, що підлягали до виплати (а.с.17-18). У відповіді Головного управління Держпраці у Львівській області №15108/4/14-04 від 28.10.2021, наданої на запит [PERSON] щодо невиплати всіх належних йому при звільненні коштів, вказано, що загальна сума заборгованої заробітної плати стосовно всіх працівників ДП «Львіввугілля» та його структурних підрозділів, в тому числі шахт, станом на 19.10.2021 охоплює період липень-серпень 2021 та складає 116\~574,8 тис. грн. стосовно 7553 осіб. Також вказано, що за результатами проведеного заходу державного контролю складено акт, внесено припис на усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення винних осіб до відповідальності за фактом безпідставної невиплати заробітної плати (а. с. 19). Як вбачається із довідки ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» №1789/5-4 від 16.12.2021 [PERSON] в останній робочий день 28.07.2021 не працював (а. с. 35). Із листка непрацездатності [PERSON] серії АЛБ №864101 вбачається, що останній перебував на амбулаторному лікуванні з 22.07.2022 по 28.07.2022 року (а. с. 100). Крім того, як вбачається із довідки № 160 від 16.12.2021 середньоденна заробітна плата позивача складає 872,95 грн. (а. с. 70). Також із матеріалів справи видно, що копія позовної заяви з додатками та ухвала про відкриття провадження у даній справі була отримана відповідачем 10.12.2021, що підтверджується відбитком вхідної кореспонденції № 32-443 від 10.12.2021 (а. с.71). На наступний робочий день після отримання позовної заяви відповідачем 13.12.2021 було проведено повний розрахунок з позивачем, що не заперечується самим позивачем. Згідно з довідкою ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» №1884/5-4 від 21.12.2021 заборгованість відповідача щодо виплати заробітної плати та інших додаткових виплат перед [PERSON] станом на 21.12.2021 повністю відсутня (а. с. 60). При ухваленні рішення суд враховує та керується наступними правовими нормами. Відповідно до частини першої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено судом, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становила 18\~959,50 грн. Під час розгляду справи (а саме 13.12.2021) така заборгованість була виплачена повністю, що не заперечується самим позивачем і у зв`язку із чим він зменшив свої позовні вимоги. За змістом\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні\~за\~статтею 117 КЗпП України\~настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у\~статті 116 КЗпП України. Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; а в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає, передбачена\~статтею 117 КЗпП України,\~відповідальність. Проте, якщо якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вже зазначено вище, станом на час розгляду справи, а саме 13.12.2021 заборгованість по заробітній платі позивачу була виплачена повністю, у зв`язку із чим позивач зменшив свої позовні вимоги. Щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач з відповідача суд виходить з такого. У своїх зменшених (уточнених) вимогах позивач обраховує період затримки розрахунку при звільненні з 24.09.2021 (день отримання відповідачем його листа від 02.09.2021) по дату фактичного розрахунку (13.12.2021). Проте, на думку суду, позивач допустив помилку у такому обрахунку. Позивача було звільнено 29.07.2021. Як вбачається із листка непрацездатності серії АЛБ №864101, виданого [PERSON] останній перебував на амбулаторному лікуванні з 22.07.2021 року по 28.07.2021 року (а. с.100). Таким чином позивач в останній робочий день не працював. Як вже зазначалося вище, відповідно до ст. 116 КЗпП якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідач стверджує, що позивач із такою вимогою до роботодавця не звертався. Позивач вважає, що він з такою вимогою звернувся 02.09.2021, надіславши відповідачу листа, у якому просив надати йому розрахунок сум, що підлягали виплаті йому у зв`язку із звільненням, а також просив повідомити про строки виплати всіх сум, що належали йому до виплати (а. c. 16). Дослідивши вищезазначений лист суд дійшов висновку, що такий не можна вважати вимогою про розрахунок, оскільки його суть полягала у наданні інформації і не містила вимоги про проведення розрахунку. Таким чином, з вищевказаного випливає, що позивач із вимогою про розрахунок до відповідача не звертався. У цього приводу ВС у постанові від 27.01.2020 року у справі № 682/3060/16-ц зазначив наступне: звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена\~статтею 116 КЗпП України\~(якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі\~статті 117 КЗпП України\~наступає після\~звернення звільненого\~працівника до\~суду та\~невиплати після\~пред`явлення\~вимоги роботодавцем\~всіх сум,\~які йому\~належать.\~Час затримки\~розрахунку при\~звільненні позивача\~починається з\~моменту коли\~відповідачеві стало\~відомо про\~вимогу позивача:\~отримання відповідачем\~копії позовної\~заяви або\~проведення судом\~судового засідання\~(за\~відсутності відомостей\~про дату\~отримання копії\~позовної заяви)\~до фактичної\~виплати заробітної\~плати. Відтак, з огляду на вищезазначене, суд розцінює звернення позивача до суду з даним позовом як пред`явлення звільненим працівником (позивачем) вимоги про розрахунок. В матеріалах справи міститься копія ухвали суду про відкриття провадження у даній справі, яку відповідач отримав разом із позовною заявою та додатками до неї 10.12.2021 (п`ятниця), про що свідчить відмітка відповідача із вхідним номером та датою реєстрації даного документу (а. с.71). На наступний робочий день 13.12.2021 (понеділок) відповідачем була виплачена вся сума, яка підлягала до виплати, що підтверджується самим позивачем у заяві про зменшення позовних вимог (а. c. 74). Механізм здійснення розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі Порядок). Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов`язковою для застосування у всіх судах України. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. У період\~з 10.12.2021 (п`ятниця) по 13.12.2021 (понеділок) 0 робочих днів. Таким чином,\~суд дійшов\~висновку,\~що вимога\~позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставною, оскільки відповідач провів повний розрахунок з позивачем на наступний робочий день після отримання відповідної вимоги. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд дійшов наступного висновку. Як роз`яснено у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~4\~від 31.03.1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до\~ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до\~ст.\~237-1\~КЗпП відшкодування\~власником або\~уповноваженим ним\~органом моральної\~шкоди працівнику\~провадиться у\~разі,\~якщо порушення\~його законних\~прав призвели\~до моральних\~страждань,\~втрати нормальних\~життєвих зв`язків\~і вимагають\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Позивач у своїх позовних вимогах стверджує, що він упродовж тривалого часу змушений був жити в борг, оскільки роботодавець не виконав свій обов`язок щодо вчасної виплати заробітної плати. Вважає, що таке порушення його законних прав потягнуло за собою моральні страждання у зв`язку із чим просить стягнути моральну шкоду в розмірі, з урахуванням зменшених позовних вимог, 5000,00 грн. Оскільки з врахуванням всіх обставин справи суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість основної позовної вимоги (щодо стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати), суд вважає, що не підлягає до задоволення і інша похідна вимога (про стягнення моральної шкоди), заявлена в позовній заяві, оскільки така випливає із основної вимоги, яка визнана судом безпідставною, оскільки порушень прав позивача та порушень трудового законодавства відповідачем судом не встановлено. Щодо пропущення позивачем строку звернення до суду суд зазначає наступне. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої\~статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Станом дату подання позовної заяви фактичний розрахунок з позивачем не був проведений. Відтак, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх трудових прав у строки, передбачені КЗпП України. Згідно з частиною першої\~статті 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 12\~та ч.1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.\~\~\~\~\~\~\~\~ Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Верховний Суд в постанові від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц зазначив, що процесуальним обов`язком суду є належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. За таких обставин суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач після отримання вимоги вчинив дії, спрямовані на виконання свого обов`язку, передбаченого\~статтею 116 КЗпП України, а відтак у задоволенні позову [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час порушення строків розрахунку при звільненні та моральної шкоди слід відмовити, оскільки такі є безпідставними та необгрунтованими.

Outcome: dismissed