Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди. Мотивує його тим, що 01.03.2017 року на автодорозі Львів-Радехів-Луцьк, неподалік с.Городище Луцького району Волинської області сталася ДТП, у якій водій автопоїзда в складі автомобіля «МАН», р.н. [NUMBER] та напівпричепа «Kogel», р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] допустив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок чого останній загинув. Вказує, що постановою від 30.06.2017 року кримінальне провадження, внесене до ЄДРСР за №12017030000000069 від 02.03.2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Разом з тим, внаслідок загибелі сина [PERSON] , їй була завдана матеріальна шкода, в тому числі, пов`язана з понесеними витратами на спорудження нагробного пам`ятника. Вважає, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «МАН», р.н. [NUMBER] була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», товариство зобов`язане виплатити їй спричинену матеріальну шкоду. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача на її користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 12000 грн., завдану внаслідок спорудження надгробного пам`ятника. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав суду відзив, у якому просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.03.2017 року на автодорозі Львів-Радехів-Луцьк, неподалік с.Городище Луцького району Волинської області сталася ДТП, у якій водій автопоїзда в складі автомобіля «МАН», р.н. [NUMBER] та напівпричепа «Kogel», р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] допустив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок чого останній загинув. Постановою слідчого від 30.06.2017 року закрито кримінальне провадження №12017030000000069 від 02.03.2017 року за даним фактом ДТП у зв`язку із відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с. 7-8). В обґрунтування постанови зазначено, що в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали є грубе порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.1, 4.4, 4.14.а), г), д) Правил дорожнього руху. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Як зазначається в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Крім того, п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] 21.02.2020 року зверталася до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування. При цьому, нею було надано усі необхідні документи у відповідності до п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. ). Тобто, твердження представника відповідача у відзиві про пропущення позивачем трирічного строку і ненадання усіх належних документів не відповідають дійсності. Із товарного чеку від 14.07.2021 року, що [PERSON] сплатила ФОП [PERSON] за виготовлення та монтаж надгробного пам`ятника 12000,00 грн. (12-14), а тому вказана сума й підлягає виплаті на користь позивача. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають до задоволення і з відповідача слід стягнути 12000,00 грн. понесених витрат на спорудження надгробного пам`ятника. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 908 грн. судового збору.

Outcome: approved