Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

Позовні вимоги. Позивач звернулась\~до суду\~з позовом\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користуваня\~житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач - є її колишнім чоловіком. Повідомила суду, що [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації уже тривалий час (понад два роки), оскільки перебуває за кордоном. Зазначила,\~що комунальні\~послуги нараховуються\~на кількість\~прописаних осіб,\~при цьому\~відповідач такими\~послугами не\~користується,\~не сплачує\~комунальні платежі,\~участі в\~утриманні житла\~не бере,\~особистих речей\~в квартирі\~не має\~і взагалі\~квартирою не\~цікавиться. Повідомила суду,\~що перешкод\~в користуванні\~жилим приміщенням\~ні вона,\~ні інші\~члени сім`ї\~відповідачу не\~чинять. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування об`єктом права власності. Крім того, внаслідок вказаних обставин, позивач не має можливості ортимати субсидію. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2022 року відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. Позиція сторін по справі. Позивач в судове засідання для розгляду справи не з`явився, подав клопотання про здійснення розгляду без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Конверт з ухвалою про відкриття провадження по справі, а також судові повістки повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». За згодою позивача, у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом було встановлено, що витягом з розпорядження від 25 грудня 1995 р., №914, [PERSON] надано дозвіл на проживання в квартирі за адресою [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 06 березня 2001 року, квартира за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] та членам її родини - [PERSON] [PERSON] [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу від 13 грудня 2018 року, шлюб, що укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З довідкою про реєстрацію місця проживання особи, вбачається, що [PERSON] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] . При цьому, згідно довідки наданої Галицькою районною адміністрацією відділу житлового господарства від 20 лютого 2020 року, у вказаній квартирі зареєстровано: [PERSON] , [PERSON] (дочку позивача), [PERSON] (колишнього чоловіка) та [PERSON] (сина позивача). Відповідно до листа Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 18 жовтня 2021 року, розглянувши звернення позивача, останні було повідомлено, що згідно Реєстру територіальої громади Галицького району м. Львова, в квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровано чотири особи,- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Актом фактичного проживання від 26 жовтня 2020 року визначено, що в кваритрі за адресою [ADDRESS] , [PERSON] фактично не проживає протягом року. В матеріалах справи містяться заяви свідків [PERSON] , [PERSON] , які повідомили, що відповідач в квартирі не проживає, всі витрати за оплату комунальних послуг сплачує [PERSON] . Добровільно зніматись з реєстрації за вказаною адресою [PERSON] не бажає. В матеріалах справи містяться квитації Львівського комунального підприємства «Старий Львів» на оплату житлово-комунальних послуг за січень 2020 року, лютий 2020 року, березень 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року,червень 2020 року,липень 2020 року, серпень 2020 року, вересень 2020 року, жовтень 2020 року, листопад 2020 року, грудень 2020 року. Платником вказаних послуг значиться позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ). Мотиви прийняття рішення судом. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, встановлено, що власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження№ 61-37646св18). Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved