Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, у розмірі 6000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини, а саме до [INFO] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, у травні 2008 року між неї та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 17 травня 2010 року шлюб між ними розірвано. [INFO] у позивачки та відповідача народилась дитина [PERSON] . Дитина з моменту народження постійно проживає разом із позивачкою. В свою чергу, відповідач не виконує батьківських обов`язків, не приймає участі у утриманні дитини, додаткових витратах на дитину пов`язаними з його розвитком здібностей та особистості. Позивачка самостійно утримує дитину з моменту її народження. Також позивачка зазначила, що відповідач є фізичною особою - підприємцем, а тому має непостійний дохід та заробіток. Враховуючи, що не відомо, чи має відповідач постійний, мінливий дохід, а навпаки є фізичною особою-підприємцем і не має постійного доходу, є необхідність стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, але не менше мінімального розміру аліментів на дитину, встановлену законодавством. 20 грудня 2021 року від представника позивача адвоката Реу Р.В. на адресу суду надійшла уточнена позовна заява в якій позивачка просила стягнути з [PERSON] , аліменти на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до повноліття дитини. Стягнути з відповідача судові витрати, та витрати на правничу правову допомогу. 18 березня 2022 року ухвалою Саратського районного суду Одеської області прийнято уточнену позовну заяву в межах розгляду даної справи. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Реу Р.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач та його представник адвокат Карпов І.О. у судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність від 04 лютого 2022 року, в подальшому також належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи. Крім того, 20 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, відповідно до раніше досягнутих домовленостей, при припиненні шлюбних відносин він залишив та передав позивачці квартиру за адресою: ЖК «Радужний». Вказана квартира була оформлена на колишню його тещу, громадянку [PERSON] . Крім того, відповідач залишив колишній дружині автомобіль марки Хюндай Акцент. Передача [PERSON] квартири та автомобілю було умовою, за якою вона не буде звертатися до суду по аліменти. Крім того, відповідач постійно щомісячно до пред`явлення позову до суду піклувався про сина [PERSON] та придбав необхідні йому речі. Позивачка відмовляється нотаріально посвідчити такий договір. Також в своєму клопотанні, яке надійшло на електронну адресу суду представник відповідача адвокат Карпов І.О. просив відмовити у задоволенні вимоги позивачки про стягнення на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивачки, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саратського районного суду Одеської області від 17 травня 2010 було розірвано, що підтверджується Витягом з рішення (а.с.6). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13 вересня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції (а.с.5). Відповідно до довідки № 256 від 08 вересня 2021 року виданою Одеською загальноосвітньою школою № 72 I-III ступенів Одеської міської ради Одеської області про те, що [PERSON] дійсно навчається у 4 - Д класі Одеської загальноосвітньої школи № 72 I-III ступенів Одеської міської ради Одеської області (а.с.7). Відповідно до довідки №1018 від 08 вересня 2021 року виданою Плахтіївською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за місцем реєстрації матері [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до договору купівлі-продажу №2020/3221 від 15 червня 2021 року укладеним між ТОВ «Освітній проєкт «Світ чекає крилатих» від Анжеліки Цимбалару » в особі директора Цимбалару Анжеліки Дмитрівни та [PERSON] , що діє на підставі Витягу із протоколу № 4 зборів батьків 4 Д класу ЗЗСО Одеської загальноосвітньої школи № 72 від 10 травня 2021 року був придбаний інтегрований навчальний посібник для 4-ого класу (а.с.8-12). Таким чином, судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір`ю, між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру сплати аліментів, що є підставою звернення позивачки до суду з вимогою про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 Закону України Про охорону дитинства сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України Про охорону дитинства, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 Сімейного Кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 141 Сімейного Кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 Сімейного Кодексу України). Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Доказів того, що відповідач не спроможний сплачувати аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку, у зв`язку із матеріальним станом або станом здоров`я, суду не надано. Крім того, у своєму відзиві відповідач вказує на те, що ним було передано позивачці у власність квартиру [ADDRESS] , та придбаний ним позивачці автомобіль Хюндай Акцент ДНЗ СВ 2502, все це було за їх домовленістю, і було передано позивачці, щоб остання не зверталась з позовом про стягнення аліментів до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Сімейного кодексу України, подружжя, а також особи, шлюб між якими було розірвано, мають право укласти договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати. Договір, за яким передається у власність нерухоме майно, має бути нотаріально посвідчений. Право власності на нерухоме майно, що передається за таким договором, виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. У разі укладання такого договору той з батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Відповідно до ч.3 ст. 190 Сімейного кодексу України, укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідач не надав суду нотаріально посвідчений договір про припинення ним права на утримання дитини [PERSON] взамін набуття права власності на нерухоме майно або одержання одноразової грошової допомоги, укладений між ним та позивачкою. Зважаючи на положення ст. ст. 141, 180-182 Сімейного кодексу України, зокрема про солідарний обов`язок батьків на утримання неповнолітньої дитини суд вважає, що з відповідача слід стягувати на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (однієї чверті) від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 жовтня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, даний розмір аліментів є відповідним, достатнім для задоволення потреб дитини та встановлений законодавством України. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд приходить до наступного. Згідно з нормами ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до вимог ч.3 ст.133 ЦПК України вказані витрати відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 27 листопада 2021 року між позивачкою [PERSON] та адвокатом Реу Русланом Васильовичем був укладений договір № 27-11/2021-35 про надання правової допомоги. Відповідно до акту №1 про прийняття-передачі наданих послуг від 18 грудня 2021 року адвокат Реу Р.В. з 27 листопада 2021 року по 18 грудня 2021 року надав клієнту юридичні послуги відповідно до договору №27-11/2021-35, вартість яких становить 3000 гривень, з них: узагальнення судової практики, вивчення та аналіз документів, одна година роботи - 1000 гривень, складання уточненої позовної заяви, та збір доказів у справі за 2 години роботи 2000 гривень. Відповідно до розрахунку гонорару від 17 грудня 2021 року та квитанції до прибуткового касового ордера № 11 від 27 листопада 2021 року вартість послуг адвоката Реу Руслана Васильовича становить 5000 гривень. Представник відповідача зазначає про неспівмірність витрат на правовову допомогу, оскільки розрахунок є неправильним та необґрунтованим, таким чином витрати є значно завищеними. У своїх постановах Верховний Суд у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, вказав, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved