Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

08 лютого 2020 року [PERSON] , який є представником Інституту військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія», звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: стягнення з відповідачки 476\~073 грн 92 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час виконання службових обов`язків. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] , перебуваючи на посаді завідуючої речового складу відділення матеріально-технічного забезпечення факультету військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» та уклавши з факультетом договір про повну матеріальну відповідальність, допустила нестачу речового майна на суму 476\~073 грн 92 коп., про що складено акт службового розслідування. Оскільки нестача майна виникла з вини відповідачки, позивач змушений звернутися з позовом до суду.\~ Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. В судовому засіданні, яке відбулось 23 вересня 2021 року, [PERSON] позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідачки в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позові. Дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 січня 2016 року [PERSON] прийнято на посаду комірника взводу матеріально-технічного забезпечення факультету військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія (т. 1 а.с. 7, 8). 12 травня 2016 року [PERSON] переведено на посаду завідуючої речового складу відділення матеріально-технічного забезпечення факультету військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія (т. 1 а.с. 9). Судом також встановлено, що між факультетом військово-морських сил Національного університету Одеська морська академія та відповідачкою було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 96 (т. 1 а.с. 10). З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2017 року [PERSON] було звільнено із займаної посади за згодою сторін (т. 1 а.с. 13, 14). За змістом акту прийому-передачі речового майна, у ході роботи комісії по здачі-приймання речового майна речового складу Інституту, виявлено нестачу майна на суму 1 195\~581 грн 30 грн. та надлишки на суму 66\~043 грн 10 коп. вказаний акт не підписано [PERSON] (т. 1 а.с. 15). Наказом начальника Інституту № 88 від 18 травня 2017 року призначено додаткове службове розслідування за фактом неналежного виконання обов`язків, що призвело до нестачі та надлишків майна на речовому складі Інституту (т. 1 а.с. 30). Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розслідування складено акт службового розслідування № 20 від 09 червня 2017 року, згідно з яким сума нестачі речового майна склала 457\~683 грн 92 коп. (т. 1 а.с. 31-42). На підставі наказу начальника Інституту № 89 від 12 червня 2017 року нестачу речового майна у сумі 457\~683 грн 92 коп. внесено до книги обліку нестач з урахуванням кратності відповідно до Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 880 від 02 листопада 1995 року, та вказана нестача покладена на відповідачку (т. 1 а.с. 44-72). Відповідно до функціональних обов`язків завідувача речового майна, затверджених наказом начальника факультету № 21 від 30 грудня 2016 року, завідувач речового складу несе відповідальність за прийняття, вірне збереження, якісний стан, повну наявність і вчасний облік матеріальних засобів речової служби; зобов`язаний суворо виконувати правила прийому, збереження, видачі і здачі матеріальних засобів, не допускати випадків їх псування і нестач; приймати і видавати матеріальні засоби за установленими формами документів; вести кількісний і якісний облік матеріальних засобів, які знаходяться на складі (т. 1 а.с. 11-12). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. За змістом ч. 1 ст.\~3\~КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 130 КЗпП України\~визначені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Так, згідно з ч. 1 цієї статті працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків, а відповідно до ч. 2 - при покладенні матеріальної відповідальності права i законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах i порядку, передбачених законодавством, i за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За змістом положень п. 2 ч. 1\~ст. 133 КЗпП України, обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. За статтею 134\~КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до ч. 3\~ст. 233 КЗпП України\~для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно зі ст.\~234\~КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. У пункті 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року\~роз`яснено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений\~ст. 233 КЗпП України\~річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується i при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Під час розгляду справи було встановлено, що актом службового розслідування № 20 від 09 червня 2017 року та наказом про результати розслідувань за фактом неналежного виконання обов`язків, що призвели до нестачі № 89 від 12 червня 2017 року, встановлено, що діями відповідачки позивачу було завдано матеріальну шкоду. З матеріалів справи вбачається, що за захистом порушеного права позивач звернувся 18 лютого 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності. Оскільки матеріалами справи підтверджено, що факт завдання шкоди, її розмір та особу, винну у виникненні нестачі речового майна, виявлено позивачем 12 червня 2017 року (відповідно до наказу №89 Т.1, а.с. 44), суд дійшов висновку, що визначений ч. 3\~ст. 233 КЗпП України\~річний строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з даним позовом пропущено без наведення причин, які б виправдовували таку затримку, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову з наведених підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed