Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Позивач АТ\~«Кредобанк» пред`явив\~до суду\~позов до\~відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~у якому\~просить стягнути\~солідарно з\~відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] \~заборгованість за\~кредитним договором\~№RF2r-68638\~від 27\~липня 2017\~року у\~розмірі 24210,74\~гривень,\~з яких:\~16243,65\~гривень \~заборгованість за\~тілом кредиту;\~7967,09\~гривень \~заборгованість за\~відсотками.\~В обґрунтування\~заявлених позовних\~вимог покликається\~на те,\~що 27\~липня 2017\~року між\~Акціонерним товариством\~«Кредобанк» та\~ [PERSON] було\~укладено кредитний\~договір № RF2r-68638,\~за умовами\~якого банк\~надав позичальнику\~кредит у\~розмірі 26120\~гривень на\~строк до\~26\~липня 2022\~року на\~поточні потреби\~позичальника.\~Відповідно до\~п.1.1.\~договору позивач\~зобов`язався\~надати у\~власність відповідачу\~грошові кошти\~на умовах\~поворотності,\~строковості,\~платності та\~цільового характеру\~використання,\~а відповідач\~зобов`язався\~використати кредит\~на цілі,\~вказані в\~цьому договорі,\~повернути кредит,\~сплатити проценти\~та інші\~платежі в\~строк та\~на умовах,\~визначених договором.\~Згідно пункту\~4.1.\~кредитного договору\~за користування\~кредитом Позичальник\~сплачує банку\~відсотки,\~за процентною\~ставкою 47,99%\~річних.\~Позичальник своїх\~зобов`язань за\~кредитним договором\~належним чином\~не виконав,\~внаслідок чого\~станом на\~14\~вересня 2021\~року у\~нього наявна\~заборгованість за\~кредитним договором\~у сумі\~24210,74\~гривень,\~в тому\~числі:\~16243,65\~гривень \~заборгованість за\~тілом кредиту,\~7967,09\~гривень \~борг по\~процентах. При цьому, представник позивача зазначає, що згідно підписаної від 27 липня 2017 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] Анкети-заяви №RF2r-68638, у ній зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . Доказом того, що [PERSON] є дружиною [PERSON] є відомості, внесені 01 вересня 2016 року у паспорті [PERSON] . З цих підстав, представник позивача вважає, що вказаний договір укладено в інтересах сім`ї, відтак, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у справі №205/5882/18 від 07 лютого 2020 року заборгованість за кредитним договором може стягуватися також з іншого із подружжя, як солідарного боржника. За вказаних обставин, просять позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором №RF2r-68638 від 27 липня 2017 року у розмірі 24210,74 гривень, з яких: 16243,65 гривень заборгованість за тілом кредиту; 7967,09 гривень заборгованість за відсотками, а також просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10% від ціни позову, а саме 2421,74 гривень. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2021 року у цивільній справі відкрите провадження та цивільна справа призначена до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Представника відповідача [PERSON] адвокат Сивак Т.М. подав до суду відзив на позов, у якому заперечує проти позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості із відповідачки [PERSON] та в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10% від ціни позову, а саме 2421,74 гривень. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кредитний договір укладався [PERSON] в інтересах сім`ї, а згідно Анкети-заяви споживчий кредит взято на поточні потреби споживача. З цих підстав, представник відповідача вважає, що у відповідачки [PERSON] відсутні будь-які зобов`язання за кредитним договором №RF2r-68638, а тому вимоги про стягнення із неї суми боргу, як із солідарного боржника є безпідставними та необґрунтованими. Також, зазначає, що позивачем не доведено вимоги про стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10% від ціни позову. У судове засідання представник позивача не з`явився, попередньо направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, згідно якого позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавали. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сивак Т. М. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, що викладені у відзиві на позов. Судом установлено: 27 липня 2017 року між [PERSON] та АТ «Кредобанк» підписано Анкету-Заяву №RF2r-68638 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, у якій зазначена бажана сума кредиту 26120 гривень, ціль отримання кредиту рефінансування кредитів. 27 липня 2017 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №RF2r-68638, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 26120 гривень. Відповідно до п. 2.4. Договору позичальник доручає Банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби в сумі 4930,10 гривень; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості перед ПАТ «Альфа-Банк» в сумі 21189,90 гривень. Факт надання відповідачу кредиту у сумі 26120 гривень підтверджується меморіальними ордерами, зокрема, меморіальним ордером №42923598 від 27 липня 2017 року на суму 4930,10 гривень та меморіальним ордером №42923044 від 27 липня 2017 року на суму 21189,90 гривень. Відповідно до п.1 Договору позивач зобов`язався надати у власність відповідачу грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених Кредитним договором. Згідно п. 2.3. Договору строк кредитування становить 60 місяців, терміном до 26 липня 2022 року. Згідно з п.6.3 Договору повернення суми кредиту, здійснюється щомісячно разом із процентами за користування кредитом, у вигляді рівних сум ануїтетного платежу (розмір якого визначається п.6.2 Договору). Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до Графіку платежів (Додаток № 1 до цього кредитного договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 1168 гривень, щомісячно кожного останнього числа відповідного місяця впродовж 60 місяців з дати укладання кредитного договору (п. 6.2 Договору). Пунктом 4.1 договору передбачено, що відповідач сплачує банку відсотки, за процентною ставкою 47,99% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою, визначеною п. 4.1 кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього кредитного договору (п. 4.2 Договору). Відповідно до п. 4.3 договору за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.10 кредитного договору. Пунктом 4.5 договору визначено реальну річну процентну ставку 60,06% річних. Пунктом 6.1 договору передбачено, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу кредит у повному обсязі в порядку і терміни передбачені цим договором та/або додатками до нього. Відповідно до п. 7.1 договору, за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим кредитним договором позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення розрахованої від суми кожного несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позичальника. В будь-якому разі розмір пені, нарахованої позичальнику на підставі цього пункту договору не може перевищувати 15 % від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання. Згідно викладених у позові обставин, відповідач [PERSON] не виконує взяті на себе зобов`язання за договором, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. 10 липня 2021 року Акціонерним товариством «Кредобанк» направлялася на адресу відповідача [PERSON] досудова вимога за №30552/2021 щодо дострокового стягнення заборгованості, якою повідомлено відповідача [PERSON] про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором №RF2r-68638 від 27 липня 2017 року, яка станом на 28 травня 2021 року становила: 16\~243,65 гривень заборгованість по тілу кредиту; 5872,65 гривень заборгованість за поточними та простроченими відсотками, протягом 30 календарних днів з моменту отримання вказаної досудової вимоги. Однак, вказана вимога залишилась без виконання відповідачем. Згідно долученого позивачем розрахунку заборгованості за договором кредиту №RF2r-68638 від 27 липня 2017 року станом на 14 вересня 2021 року у [PERSON] наявна заборгованість за тілом кредиту у сумі 16243,65 гривень та заборгованість за відсотками у розмірі 7967,09 гривень. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, на підставі наданого позивачем розрахунку заборгованості судом установлено, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в розмірі 24210,74 гривень, з яких: 16243,65 гривень борг по тілу кредиту, та 7967,09 гривень заборгованість за відсотками у добровільному порядку позичальником [PERSON] не повернуті Акціонерному Товариству «Кредобанк». А тому, із відповідача [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» необхідно стягнути заборгованість у розмірі 24210,74 гривень. Щодо вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості із відповідачки [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно за договором, використане в інтересах сім`ї. Як убачається із договору кредиту №RF2r-68638 від 27 липня 2017 року, кредит отриманий позичальником [PERSON] на поточні потреби в сумі 4930,1 гривень та на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості перед ПАТ «Альфа-Банк» в сумі 21189,90 гривень. Відтак, із укладеного між АТ «Кредобанк» та позичальником [PERSON] договору кредиту №RF2r-68638 від 27 липня 2017 року не вбачається, що вказаний договір укладений в інтересах сім`ї. Суд вважає необгрунтованими посилання представника позивача в позовній заяві на постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року, постановлену у справі №205/5882/18, оскільки предметом розгляду у вказаній справі було стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті на придбання житла. \~ \~ \~ \~Таким чином, оскільки, представником позивача не надано доказів на підтвердження того, що договір кредиту №RF2r-68638 від 27 липня 2017 року укладався позичальником [PERSON] , в інтересах сім`ї, а сам по собі факт перебування позичальника в зареєстрованому шлюбі під час укладення кредитного договору, не свідчить про солідарний обов`язок іншого з подружжя погашати заборгованість за кредитним договором, суд приходить до переконання, про відсутність визначених законом підстав для стягнення заборгованості із відповідачки [PERSON] . Щодо вимог про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10% від ціни позову у сумі 2421,74 гривень, суд зазначає наступне. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України ). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Як вбачається з матеріалів цивільної справи АТ «Кредобанк» надав довіреність на представництво інтересів позивача на ім`я адвоката Павленка Сергія Валерійовича, а також копії ордера серії КС №573217. Проте, окрім копії довіреності на представництво інтересів позивача на ім`я адвоката Павленка Сергія Валерійовича, а також копії ордера, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обсягу наданих послуг правничої допомоги, а також факту оплати за надану правничу допомогу, зокрема: документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги (квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або іншого банківського документа, касових чеків, тощо. Також, представником позивача не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.). Крім цього, суд бере до уваги ту обставину, що представник позивача не приймав участі у судових засіданнях з розгляду вказаної цивільної справи. Враховуючи, що позивачем не надано доказів про надання йому правничої допомоги, зокрема адвокат Павленко С.В. не надав договору про надання правничої допомоги із зазначенням виду, обсягу та вартості виконаних робіт, а також не надав доказів на підтвердження факту оплати послуг професійної правничої допомоги та доказів щодо того, суд доходить висновку, що у задоволенні вимог в частині стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу 10% від ціни позову у сумі 2421,74 гривень необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового збору у розмірі 2270 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: partial