Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-01 00:00:00

[PERSON] , [INFO] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] , останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована мати позивача - відповідач [PERSON] . Проте остання більше десяти років не проживає за вищевказаною адресою у зв`язку із тим що відповідач створила нову сім`ю. Відповідач за місцем реєстрації не з`являється. Відповідач добровільно відмовляється від зняття з місця реєстрації, тому позивач, посилаючись на приписи ЦК України та ЖК УРСР, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що його домоволодінні зареєстрована його мати (відповідач), яка десять років не проживає за своїм місцем реєстрації, остання створила нову сім`ю та постійно проживає за іншою адресою. Проте відповідач добровільно відмовляється знятися за місцем реєстрації. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позовну заяву не подала, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направила, причини неявки суду не відомі. У судове засідання представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області не з`явився, направив до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, радячись на місці, ухвалив: проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказах. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину серії НРН № 729141 (а.с. 6) та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7) позивач являється власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину серії НРН № 729142 (а.с. 8) та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9) позивач являється власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою виконкому Чорнобаївської селищної ради № 2809 від 30 листопада 2021 року [PERSON] зареєстрована але не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Крім цього, згідно з листом Чорнобаївської селищної ради № 1199/02-02 від 20 грудня 2021 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Також, відповідно до акту по факту не проживання від 26 листопада 2021 року, комісією у складі депутата Чорнобаївської селищної ради Чупруна А.Ф. та свідків [PERSON] , [PERSON] виявлено, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4 ст. 156 ЖК України). Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач проживала у будинку позивача, як член його сім`ї (мати), отже набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте на даний час понад рік не проживає у будинку позивача та не веде з ним спільне господарство. Відповідно до подожень ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач, у зв`язку із припиненням спільного проживання, спільним побутом з позивачем не пов`язана та спільно з ним не проживає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18. Крім того, суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за ним права на спірне житло при відсутності за місцем проживання понад рік, що також є самостійною підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ст. 150, 405 ЖК УРСР, таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Виходячи зі змісту норм ст.ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved