Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла. Ухвалою суду від 23.07.2021 залучено службу у справах дітей Вінницької міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Позовна заява мотивована тим, що позивачу на праві приватної власності, на підставі договору дарування житлового будинку від 29.05.2019, належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку позивач проживає з членами своєї сім`ї, сином та чоловіком. Також, крім членів сім`ї позивача, в даному будинку проживають без реєстрації відповідачі: [PERSON] , її неповнолітня донька, [PERSON] та чоловік, [PERSON] . Дані особи не є членами сім`ї позивача та проживають у її будинку без її згоди. Між сторонами існують неприязні стосунки, немає порозуміння, адже відповідачі поводять себе як господарі, до них постійно приходять як до себе додому сторонні, підозрілі особи, які влаштовують п`янки, шум, крики. На підставі цього виникають конфлікти та сварки. Відповідачі закидали своїм сміттям гараж та відмовляються його звідти прибирати. Така поведінка відповідачів позбавляє позивача можливості в повній мірі користуватися своєю власністю, вільно знаходитись на своєму подвір`ї, робити якісь поліпшення, ремонт, упорядкування подвір`я. Позивач просила відповідачів усунути перешкоди у користуванні її власністю, зверталась до органу поліції, однак там їй рекомендували звернутися до суду щодо вирішення цього спору. Оскільки відповідачі добровільно усувати перешкоди у користуванні позивачеві своїм житловим будинком та прибудинковою територією шляхом виселення відмовляються, позивач змушена звернутися з даним позовом до суду. На вказану позовну заяву представником відповідача [PERSON] , яка на момент подачі позовної заяви до суду була неповнолітньою, адвокатом Виноградським А.П., було надано відзив на позовну заяву, згідно якого сторона відповідача позовні вимоги [PERSON] не визнає та заперечує щодо їх задоволення, так як у спірному будинку відповідач проживає без реєстрації з моменту свого народження, з 2002 року, іншого житла не має, зазначений будинок є єдиним житлом для її проживання. Відповідач є племінницею позивача, і проживає в будинку за домовленістю з попередніми його власниками - [PERSON] , який є дідом відповідача, та [PERSON] , яка за життя була прабабою відповідача, зокрема, щодо проживання [PERSON] , [PERSON] та членів їх сімей у будинку. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Позивач знала ще до отримання будинку у дарунок, що у ньому проживають відповідачі, а відтак вона мала можливість з`ясувати у них підстави такого проживання, наміри щодо подальшого проживання у будинку, передбачити характер та вагу обтяжень її майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку. Зазначений будинок має два окремі входи до частин будинку, де, відповідно, проживають позивач з членами сім`ї та відповідачі. Таким чином, виселення відповідача, яка не має іншого житла, внаслідок якого вона практично стане безхатченком, не є справедливим та ефективним способом захисту прав позивача. Виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення здійснюється, зокрема, з дотримання положень ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР. Так, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позовна заява не містить доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Натомість до відзиву надано копію акту обстеження житлово-побутових умов від 20.09.2019, відповідно до якого житлово-побутові умови проживання в частині будинку, де проживає відповідач, визнані задовільними. Зміст вищезазначеного акту не заперечувався [PERSON] під час розгляду справи .№128/1710/19 за її позовом до [PERSON] , яка є бабою відповідача, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме: будинком за адресою: [ADDRESS] . Також, у зазначеній справі [PERSON] не заперечувалося те, що у частині будинку, де проживає відповідач, встановлено окремий лічильник обліку електричної енергії, за яким відповідачі здійснюють належний розрахунок за спожиту електричну енергію. Оскільки відповідач є неповнолітньою особою, то поточний ремонт та сплату комунальних послуг належним чином здійснювала матір відповідача, [PERSON] та [PERSON] . Позивачем не надано жодних доказів систематичного порушення правил соціалістичного співжиття або здійснення заходів запобігання і громадського впливу щодо відповідача. Твердження, що до відповідачів «постійно приходять як до себе додому сторонні, підозрілі особи, які влаштовують п`янки, шум, крики» не знаходить свого підтвердження, оскільки позивач жодним чином не доводить такі обставини. На вказаний відзив стороною позивача надано відповідь, згідно якої позивач вважає, що твердження, викладені у відзиві, є безпідставними та підлягають відхиленню за необгрнутованістю, оскільки однією з підстав відмови у задоволенні позову [PERSON] вважає те, що вона проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачу, з 2002 року, тобто з моменту свого народження, та те, що іншого житла у неї немає. Також зазначає, що ніби - то існувала домовленість з попередніми власниками зазначеного житлового будинку - [PERSON] та [PERSON] щодо проживання [PERSON] , [PERSON] та членів їх сімей у будинку. Однак, відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02.03.2020 у цивільній справі № 128/1710/19, підтвердженого постановою Вінницького апеляційного суду від 28.04.2020, [PERSON] , бабуся [PERSON] , втратила своє право на користування житлом - будинком [ADDRESS] та знята з реєстрації місця проживання - відмітка у домовій книзі. Тому такі аргументи відповідача не спростовують позовних вимог. Позивач не заперечує проти конституційних прав відповідача на житло. Проте, право кожної людини закінчується там, де починається право іншої. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позивач змушена була звернутися до суду із даним позовом саме в зв`язку із тим, що її право на власність є порушеним відповідачами, дане порушення триває досить довгий час. Відповідачі знали про те, що вони безпідставно (тобто без жодних законних підстав) проживають у житловому будинку, що належить на праві приватної власності саме позивачу, чим здійснюють їй перешкоди у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, але жодних дій для їх усунення не вчиняли та не вчиняють і по сьогоднішній день. Посилання на те, що виселення відповідача [PERSON] фактично робить її безхатченком є безпідставним, адже у неї є, насамперед, працездатні батьки, обов`язок щодо забезпечення, в тому числі, належними умовами проживання, лежить саме на них, а не на позивачеві. Акт обстеження житлово-побутових умов від 20.09.2019 є неналежним доказом, адже складений з порушенням законодавства працівниками сільської ради без присутності власниці житла Комунальні послуги позивач сплачує їх самостійно; крім того, як власниця земельної ділянки навколо будинковолодіння щорічно сплачує земельний податок. Відповідачі без згоди на те власниці житлового будинку, заповнюють своїми речами та сміттям господарські споруди біля будинку, завезли на подвір`я стару техніку, користуються землею (городом), не реагують на прохання позивачки все це добровільно усунути, тобто поводять себе як господарі. Крім того, позивачка не може зробити у своєму будинку повноцінний ремонт, обладнати повноцінну кухню (зараз кухня фактично знаходиться в коридорі). Ці факти можуть підтвердити свідки, про виклик яких позивачка подала окрему заяву. Щодо твердження відповідачки про те, що будинок складається із двох частин, то такий поділ є виключно умовним, тоді як згідно технічного паспорту зазначений житловий будинок є цілісним. Позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, мотивуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву, просили позов задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, заперечували щодо їх задоволення, так як [PERSON] є одинокою матір`ю та з моменту свого народження проживає без реєстрації у будинку за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] проживає з 2005 року у цивільному шлюбі з [PERSON] за вищевказаною адресою. Відповідачі іншого житла не мають, зазначений будинок є єдиним житлом для їх проживання. [PERSON] є двоюрідною сестрою позивача, проживає у будинку з моменту народження, підставою проживання у будинку є домовленість з попередніми його власниками - [PERSON] , який є її дядьком, та [PERSON] , яка за життя була її бабою, зокрема, щодо проживання [PERSON] , її батька [PERSON] та членів їх сімей у будинку. Жоден із зазначених власників будинку не виражав своєї незгоди щодо проживання як [PERSON] , так [PERSON] у будинку до моменту подання позивачем позовної заяви. Виселення відповідачів, які не мають іншого житла, внаслідок чого вони фактично стануть безхатченками, не є справедливим та ефективним способом захисту прав позивача, а також суперечить практиці ЄСПЛ переслідування легітимної мети у випадку позбавлення особи права на житло. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Виноградський А.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог- служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, [PERSON] в судове засідання 13.05.2022 не з`явився, попередньо надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог- служби у справах дітей Вінницької міської ради, [PERSON] в судове засідання 13.05.2022 не з`явилася, попередньо надала суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність, при вирішенні спору просить врахувати та захистити права та інтереси дітей. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що являється співмешканцем позивача і знає, що будинок подарував співмешканці її батько. В даному будинку проживають відповідачі і не хочуть його звільняти, бо їм немає де жити. На протязі двох років [PERSON] пропонувала їм веселитися з будинку і вирішити питання, але вони завжди скандалили і виникали сварки та конфлікти; були також крики та прокльони. Свідок [PERSON] суду показала, що є матір`ю позивача, відповідач [PERSON] є племінницею її чоловіка. Будинок був подарований чоловіком дочці; в другій половині будинку проживають відповідачі, які постійно скандалять, конфліктують. Коли вона вийшла заміж, то вони жили з чоловіком у цьому будинку. В іншій половині жили відповідачі. Хата була спочатку свекрухи, потім її чоловіка, який і подарував дочці. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач являється її племінницею, а відповідач [PERSON] - її дочка. Вона не живе в будинку з 2004 року, її виписали з будинку по рішенню суду. Свідок [PERSON] суду показав, що являється сусідом сторін, проживає в с. Вінницькі Хутори з 1990 року, знає всіх сусідів. Будинок поділений на два входи. Чи були там між сторонами порушення громадського порядку, йому невідомо. Свідок [PERSON] суду показав, що є батьком позивачки, відповідач [PERSON] є його племінницею. Будинок будувався його батьками; відповідачів він впустив пожити в будинку лише тимчасово. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги відзив на позовну заяву та відповідь на нього, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, позивач [PERSON] являється власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 29.05.2019 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9 - 13). Вказаний будинок, згідно акту фактичного місця проживання від 14.07.2020, умовно поділений на дві частини, в одній частині проживає позивач та її син; у іншій частині проживають без реєстрації [PERSON] , її дочка [PERSON] та співмешканець [PERSON] (а.с. 16). З приводу непорозуміння із сестрою через проживання в будинку, який належить позивачу на праві власності, позивач зверталася до Вінницького РВП ГУНП у Вінницькій області, однак їй було рекомендовано, як власнику об`єкта нерухомості, звернутися до суду з позовом про виселення (а.с. 19). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02.03.2020, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 28.04.2020, визнано [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житлом - будинком [ADDRESS] (а.с. 57 - 66). Даним рішенням суду також встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, що по [ADDRESS] подарував позивачу [PERSON] її батько, [PERSON] . Попередньо власником вищезазначеного будинку була [PERSON] , в якої було два сини - [PERSON] (батько позивачки, який у 2019 році подарував цей будинок позивачці) та [PERSON] . Після одруження [PERSON] та [PERSON] усі разом проживали з 1982 року в будинку по [ADDRESS] . У [PERSON] та [PERSON] народилися діти: [PERSON] та [PERSON] . Дочка [PERSON] проживає у даному будинку з народження по даний час. Проживаючи в даному будинку, [PERSON] із чоловіком за власні кошти та власними силами добудували до будинку ще декілька кімнат, влаштували окремий вхід. З того часу [PERSON] жила в своїй частині будинку, а [PERSON] та [PERSON] у своїй. [INFO] [PERSON] помер. Через деякий час після смерті [PERSON] позивачка [PERSON] та її батько почали заявляти свої права на вказаний будинок. Постійно провокували скандали та сварки, вимагали щоб вона виселилася із будинку. Тому вона вимушена була в 2004 році тимчасово виїхати з даного будинку. Проте в частині будинку, яку вони із чоловіком добудували, продовжували проживати її дочка [PERSON] і онука. В іншу частину будинку, де проживала свекруха, поселилася позивачка. Таким чином її виселення із даного будинку не було добровільним. В будинку проживає [PERSON] , яка сплачує всі комунальні послуги та приймає участь у благоустрої будинку, нею оформлено соціальну допомогу по вказаній адресі, також вона є власником частини земельної ділянки, яка знаходиться неподалік будинку. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Будь - якого доказу на підтвердження законності підстав для проживання у згаданому житлі відповідачами, суду не надано. При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільств»". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Такий висновок викладено у постанові ВС від 15.01.2020 у справі №754/613/18. Крім того , у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Суд констатує, що втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для проживання відповідачів у житловому будинку немає; факт проживання відповідачів порушує право позивачки на розпорядження належний їй майном. Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених позивачем вимог суд виходив з того, що відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивачем суду доведено обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог; в свою чергу відповідачами суду не доведені обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх заперечень проти вимог позивача, суд вважає, що позову заяву [PERSON] слід задоволити. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в загальному розмірі 840 грн. 80 коп., що підтверджено документально (а.с. 1). Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частках судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved