Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

26 квітня 2021 року до суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину набутого у шлюбі майна, а саме: автомобіля Вольво; житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею 0.0333 га, нежитлового приміщення №4 у будинку [ADDRESS] та грошові кошти, які знаходяться на рахунках відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Ощадний банк України», ПАТ «Приватбанк», АТ «Альфа Банк», а також зобов`язати відповідача надати вільний доступ та користування вище зазначеним майном [PERSON] . Просить стягнути також витрати на правничу допомогу та судовий збір. Позов мотивує тим, що за час перебування з відповідачем у шлюбі, сторонами було набуто у спільну сумісну власність майно, яке вони не можуть поділити в добровільному порядку, у зв`язку із чим позивач змушена звернутись до суду. 30.04.2021 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 30.04.2021 року ухвалою суду витребовувались докази по справі. 24.05.2021 року на виконання ухвали від АТ «Ощадбанк» надійшла відповідь, яка долучена до матеріалів справи. 31.05.2021 року на виконання ухвали від АТ «Альфа Банк» надійшла відповідь, яка долучена до матеріалів справи. 03.06.2021 року на виконання ухвали від АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь, яка долучена до матеріалів справи. 24.06.2021 року від представника позивача надійшла заява про доручення доказів до матеріалів справи. 21.09.2021 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви про зупинення провадження. 21.09.2021 року представником відповідача заявлено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 11.10.2021 року справу призначено до слухання по суті. Ухвалою суду від 28.10.2021 року по справі вжито заходи забезпечення позову. Учасниками процесу неодноразово заявлялись клопотання про відкладення слухання справи. 04.05.2022 року представником відповідача надано письмові пояснення на позов, просить також слухати справу у відсутності сторони відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить позов задоволити з наведених підстав. В судовому засіданні представник відповідача та відповідач не з`явились, представником відповідача подано заяву про слухання справи у їхній відсутності, позовні вимоги визнає частково лише щодо визнання права власності на Ѕ частину автомобіля, в решті вимог просить відмовити у зв`язку із їх необґрунтованістю та недоведеністю. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши пояснення представника відповідача, матеріали справи та надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.06.2011 року і на час подачі позовної заяви. Позивач зазначає, що за період шлюбу сторонами було набуто майно, а саме: автомобіль Вольво, житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянка, площею 0.0333 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , нежитлове приміщення [ADDRESS] та грошові кошти, які знаходяться на рахунках відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Ощадний банк України», ПАТ «Приватбанк», АТ «Альфа Банк». Сторони не можуть дійти згоди щодо добровільного поділу зазначеного майна. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з приписами ст. 70 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У пункті 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Так, за час шлюбу сторонами було придбано транспортний засіб - автомобіль марки VОLVО модель 960, 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Дані обставини ними визнаються в судовому засіданні, також відповідач не заперечує щодо визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку вказаного автомобіля, а тому суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо вимоги про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0.0333 га, кадастровий № 6825083300:06:006:0320, яка знаходиться за цією ж адресою, то суд вважає, що така вимога також підлягає до задоволення. Так, відповідач [PERSON] зазначає, що вказана нерухомість була придбана ним хоч і під час шлюбу, але за особисті кошти в розмірі 105 100,00 гривень, які він отримав в якості дарунку від власного діда за наслідком відчуження останнім належних йому на праві власності житлового будинку та земельних ділянок, які знаходились по [ADDRESS] . Відповідач також зазначає, що факт придбання ним вказаних об`єктів нерухомого майна за особисті кошти, отримані від його діда - [PERSON] підтверджується і показаннями свідка, а саме: рідної сестри [PERSON] - [PERSON] , наданими Хмельницькому міськрайонному суду Хмельницької області в рамках розгляду цивільної справи № 686/31036/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Однак, суд критично оцінює такі заперечення відповідача, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З поданих відповідачем доказів не вбачається що саме за отримані в дарунок від діда кошти він придбав спірне нерухоме майно, так само як і показання свідків не можуть бути належним доказом на підтвердження зазначеного факту. Щодо визнання за позивачем права власності на нежитлове приміщення №4 у будинку [ADDRESS] , то суд вважає, що в цій частині позов задоволенню не підлягає, так як вказане приміщення ні [PERSON] , ні [PERSON] на момент розгляду даної справи в суді на праві власності не належить. Отже, відповідно до положень ст. 69 СК України, не може бути об`єктом поділу. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банкових установах, то зазначена вимога також не підлягає до задоволення, оскільки, будь-які грошові кошти, на які можна визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину, у сторін відсутні. Також слід зобов`язати [PERSON] надати вільний доступ та користування вище зазначеним майном [PERSON] . Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України. Позивач сплатила судовий збір за подачу позову в розмірі 2 150 грн. та 454 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 604 грн. судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1,3 ст. 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У поданій до суду заяві [PERSON] просила також стягнути витрати на правничу допомогу та надала докази понесених нею витрат на правничу допомогу. Зокрема, угоду про надання правової допомоги від 15.03.2021р, укладену між адвокатом Шкодяком І.А. та [PERSON] , акт виконаних робіт, квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 28 000 грн., опис робіт (наданих послуг). Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами. [PERSON] понесла витрати на правничу допомогу у справі, а [PERSON] не звертався до суду із клопотанням про зменшення розміру цих витрат і не довів їх неспівмірність із обставинами, зазначеними у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Отже, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню ці витрати в розмірі 28 000 грн.

Outcome: dismissed