Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що працює на посаді фельдшера санітарно-гігієнічного відділу моніторингу та реагування на небезпеки, 9 грудня 2021 року її було відсторонено від роботи на підставі наказу №234-ос. Вважає вказаний наказ протиправним, оскільки відповідачем не було дотримано процедуру відсторонення від роботи позивача, зокрема не повідомив її про зміну істотних умов праці, пов`язані з необхідністю отримати щеплення, не пізніше ніж за 2 місяці до рішення щодо відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення. Також відповідач не створив умов для проходження працівниками щеплення вакциною від COVID-19. Вказує на те, що не ухилялася від щеплення. Вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень. Крім цього, позивачка зазнала хірургічного втручання, відповідачем не було досліджено питання щодо наявності протипоказань чи застережень стосовно вакцинації [PERSON] . Тому просить скасувати п. 1.2 наказу №234-ос від 9 грудня 2021 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час відсторонення від роботи з 9 грудня 2021 року до моменту ухвалення рішення та судові витрати на правову допомогу в розмірі 2800,00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити за необґрунтованістю, подав письмовий відзив, в якому зазначив, що відсторонення від роботи через відсутність вакцинації не є зміною істотних умов праці, а отже не потребує попереднього повідомлення працівника за два місяці. Вважає, що порушень з боку проведення процедури відсторонення позивача не було. До того ж, завідувач відділу моніторингу та реагування на небезпеки [PERSON] вказує на те, що неодноразово повідомляв [PERSON] про можливе відстороненні від роботи. Тому вважає, що позивач ухилялася від вакцинації. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2022 року позов залишено без руху. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 24 грудня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 26 січня 2022 року. Протокольною ухвалою головуючого від 26 січня 2022 року відкладено розгляд справи до 21 лютого 2022 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 21 лютого 2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 28 березня 2022 року за клопотанням представника позивача. З 24 лютого 2022 року справу знято з розгляду. 2 травня 2022 року поновлено розгляд справи, призначено до судового розгляду на 11 травня 2022 року. Суд, вислухавши пояснення з`явившихся учасників, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Відповідно до трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] з 2 січня 2013 року працює фельдшером санітарно-гігієнічного відділу моніторингу та реагування на небезпеки в ДУ «Сумський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» (а.с.15-17). Наказом №234-ос від 9 грудня 2021 року (п.1.2) відсторонено від роботи з 10 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати [PERSON] , фельдшера санітарно-гігієнічного відділу моніторингу та реагування на небезпеки (а.с.13). Наказом №110-ос від 3 березня 2022 року призупинено дію наказу від 9 грудня 2021 року №234-ос про відсторонення від роботи [PERSON] до завершення воєнного стану в Україні, поновлено [PERSON] на попередній роботі на посаді фельдшера санітарного відділу моніторингу та реагування на небезпеки ДУ «сумський ОЦКПХ МОЗ» до завершення воєнного стану в Україні. . ДУ «Сумський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» 7 грудня 2021 року направив на адресу завідувача відділу моніторингу та реагування на небезпеки Грабовому С. лист щодо надання документів про проведення щеплення на COVID-19 в т.ч. фельдшера [PERSON] , у разі ненадання документів вказані фахівці будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. Факт доведення вказаної інформації до відому позивачки жодними доказами не підтверджений. Письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] суд не може прийняти до уваги, оскільки судом безпосередньо досліджуються докази у справі, а вказані особи не були заявлені та допитані з вказаного приводу в якості свідків під присягою. Крім цього, суд вважає, що належним повідомлення являється саме письмове повідомлення працівника про можливе відсторонення в разі відсутності щеплення від COVID-19. Крім цього, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що роботодавцем було створено умови для проходження щеплення, не був визначений день проведення щеплення. Статтею 43\~Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими / обов`язковими / є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України. Статтею 21\~КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Статтею 46\~КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. У статті 12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб»\~від 6\~квітня 2000\~року N\~1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у тій же самій статті 12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб»\~від 6\~квітня 2000\~року №1645-III у частині шостій, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Оскільки, позивач не була належним чином попереджена про відсторонення, а відповідачем не створено відповідних умов для проведення щеплення, то відсутні підстави вважати, що позивач умисно ухилялася від проведення щеплення. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.\~\~ У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищевикладене, в процесі слухання справи відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження правомірності оспорюваного наказу, а вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~6\~листопада 1992\~року №\~9\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. У пункті 10 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» від\~24.12.1999\~№ 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46\~КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). За змістом частини другої статті 235\~Кодексу законів\~про працю\~України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Також, відповідно до Постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 08.02.1995\~року №\~100\~«Про затвердження\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати» вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Згідно п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивача було поновлено на роботі наказом від 3 березня 2022 року, однак фактично позивач була допущена до роботи 25 лютого 2022 року і заробітна плата їй нараховувалася вже з цього дня, що в судовому засіданні підтвердили сторони. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу має нараховуватися з 9 грудня 2021 року по 24 лютого 2022 року. Згідно довідки про доходи, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 420 грн. 34 коп. (а.с.42). З врахуванням вищенаведеного, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 9 грудня 2021 року по 24 лютого 2022 року (всього 54 дні) х 420,34 грн. = 22\~703 грн. 22 коп. 15 грудня 2021 року між адвокатським об`єднанням «СВ та ВВ» та [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги. Ціна договору становить 2800,00 грн. (а.с.25). Згідно прибуткового касового ордеру №12 від 15.12.2021 року [PERSON] сплатила за договором про надання правничої допомоги кошти в сумі 2800,00 грн. (а.с.26). Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в т. ч. і витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.1,2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, відсутність заперечень з боку відповідача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 2800,00 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 137 ЦПК України, то в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, а отже не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, тобто є визначеним. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду від 28 грудня 2020 року у справі 640/18402/19. Враховуючи вищевикладене, суд вважає обгрунтованою та співмірною суму витрат на правничу допомогу в сумі 2800,00 грн. Крім цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1816 грн. 00 коп.

Outcome: approved