Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

У провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Кабінету Міністрів України, Акціонерного товариства «Українська залізниця» (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України) про скасування розпорядження про звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року позов [PERSON] до Кабінету Міністрів України, Акціонерного товариства «Українська залізниця» (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України) про скасування розпорядження про звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. 06 квітня 2022 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду зі заявою, в якій просить поновити строк на подання доказів понесення витрат на правову допомогу та ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення на користь позивача з відповідачів сплачені позивачем судові витрати, пов`язані із витратами на правничу допомогу в розмірі 717 000,00 грн., мотивуючи заяву тим, що у зв`язку із введенням 24 лютого 2022 року воєнного стану в Україні акт про надання послуг за лютий 2022 року сторони отримали можливість підписати лише 04 квітня 2022 року. Адвокат Тітов О.М. у судове засідання не з`явився, однак 12 квітня 2022 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заяву підтримує, просить суд її задовольнити. Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» у судове засідання не з`явився, однак 18 квітня 2022 року подав до суду заперечення на заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення, в якій просить у задоволені заяви відмовити, мотивуючи це тим, що позивачем порушено порядок та пропущено строк подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, а також відсутні документальні підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Особи, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, в судове засідання не з`явились, що, відповідно до ч.4 ст.270 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення. Суд, вивчивши матеріали заяви та справи, прийшов до наступних висновків. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року по справі за позовом [PERSON] до Кабінету Міністрів України, Акціонерного товариства «Українська залізниця» (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України) про скасування розпорядження про звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди було ухвалено: поновити [PERSON] строк звернення до суду з позовом; позов [PERSON] до Кабінету Міністрів України, Акціонерного товариства «Українська залізниця» (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України) про скасування розпорядження про звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково; визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 1154-р «Про звільнення [PERSON] з посади генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України»; визнати незаконним та скасувати наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 3 грудня 2014 року № 4114/ос «По особовому складу»; [PERSON] поновити на роботі на посаді генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 834743 гривень 65 коп. та у відшкодування моральної шкоди 75000 гривень 00 коп. Всього стягнути 909743 (дев`ятсот дев`ять тисяч сімсот сорок три) гривні 65 коп.; стягнути з Кабінету Міністрів України на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 75000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень 00 коп.; в решті позову відмовити; стягнути з Кабінету Міністрів України та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] 30000 гривень 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу в рівних частинах, тобто по 15000 гривень 00 коп. з кожного; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави 4141 гривень 20 коп. судових витрат; стягнути з Кабінету Міністрів України в дохід держави 3897 гривень 60 коп. судових витрат. Суд при розгляді заяви адвоката Тітова О.М. про ухвалення додаткового рішення виходить з того, що вказана заява містить дві вимоги, а саме: про поновлення строків на подання доказів понесення витрат на правову допомогу та про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням. Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така практика запроваджена у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 квітня 2019 року у справі №817/1889/17. Відповідно до п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст.182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та ч.6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Суд зазначає, що до заяви про ухвалення додаткового рішення адвокат Тітов О.М. долучає наступні докази (документи): акт надання послуг №13 від 30 червня 2018 року, акт надання послуг №14 від 31 липня 2018 року, акт надання послуг №15 від 31 серпня 2018 року, акт надання послуг №15 від 30 вересня 2018 року, акт надання послуг №16 від 31 жовтня 2018 року, акт надання послуг №17 від 30 листопада 2018 року, акт надання послуг №18 від 31 грудня 2018 року, акт надання послуг №19 від 31 січня 2019 року, акт надання послуг №20 від 28 лютого 2019 року, акт надання послуг №21 від 31 березня 2019 року, акт надання послуг №22 від 30 квітня 2019 року, акт надання послуг №23 від 31 травня 2019 року, акт надання послуг №24 від 30 червня 2019 року, акт надання послуг №25 від 31 липня 2019 року, акт надання послуг №26 від 31 серпня 2019 року, акт надання послуг №27 від 30 вересня 2019 року, акт надання послуг №28 від 31 жовтня 2019 року, акт надання послуг №29 від 30 листопада 2019 року, акт надання послуг №30 від 31 грудня 2019 року, акт надання послуг №31 від 31 січня 2020 року, акт надання послуг №32 від 30 лютого 2020 року, акт надання послуг №33 від 31 березня 2020 року, акт надання послуг №34 від 30 квітня 2020 року, акт надання послуг №35 від 31 травня 2020 року, акт надання послуг №36 від 30 червня 2020 року, акт надання послуг №36 від 31 липня 2020 року, акт надання послуг №37 від 30 серпня 2020 року, акт надання послуг №38 від 30 вересня 2020 року, акт надання послуг №39 від 31 жовтня 2020 року, акт надання послуг №42 від 30 листопада 2020 року, акт надання послуг №41 від 31 грудня 2020 року, акт надання послуг №43 від 31 січня 2021 року, акт надання послуг №44 від 28 лютого 2021 року, акт надання послуг №45 від 31 березня 2021 року, акт надання послуг №46 від 30 квітня 2021 року, акт надання послуг №47 від 31 травня 2021 року, акт надання послуг №48 від 30 червня 2021 року, акт надання послуг №49 від 31 липня 2021 року, акт надання послуг №49 від 31 серпня 2021 року, акт надання послуг №50 від 30 вересня 2021 року, акт надання послуг №50 від 31 жовтня 2021 року, акт надання послуг №51 від 30 листопада 2021 року, акт надання послуг №51 від 31 грудня 2021 року, акт надання послуг №52 від 31 січня 2022 року, акт надання послуг №54 від 04 квітня 2022 року /Т-9 а.с.120-164/. Разом з тим, у передбачений ч.8 ст.141 ЦПК України строк докази (документи) понесених позивачем витрат на правничу допомогу суду надані не були, такі документи надійшли до суду лише 06 квітня 2022 року разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, тобто після п`яти днів з дня ухвалення рішення суду по суті пред`явлених позовних вимог. Як убачається зі заяви про ухвалення додаткового рішення, представник позивача її мотивує тим, що у зв`язку із введенням 24 лютого 2022 року воєнного стану в Україні акт про надання послуг за лютий 2022 року сторони договору отримали можливість підписати лише 04 квітня 2022 року, проте у заяві відсутні обгрунтування щодо пропуску строку на подання актів наданих послуг за період червень 2018 року - січень 2022 року. Окрім цього, на особливу увагу заслуговує той факт, що представник позивача не дотримався порядку подання доказів, передбачений ч.8 ст.141 ЦПК України, зокрема він до закінчення розгляду справи так і не зробив відповідну заяву про подання доказів сплати витрат на правову допомогу, а також те, що під час дослідження судом матеріалів справи на запитання головуючого судді представником позивача Тітовим О.М. у судовому засіданні, яке відбулося 23 лютого 2022 року, було повідомлено, що інші докази на понесення судових витрат на правову допомогу відсутні. При цьому, представник позивача у заяві про ухвалення додаткового рішення не надав жодного аргументу, який б вказував на те, що 23 лютого 2022 року під час проведення судового засідання, яке тривало з 10 год. 47 хв. до 16 год. 52 хв. існували непереборні обставини, які перешкоджали представнику позивача зробити заяву про те, що ним будуть подані докази щодо понесення судових витрат. В рішенні ЄСПЛ «Устименко проти України» судом було наголошено на тому, що безпідставне поновлення процесуальних строків судом є протиправним, порушує принцип юридичної визначеності та право на справедливий суд. Безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 755/5323/16-ц та у постанові від 16 грудня 2019 року у справі № 286/1130/13-ц. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання про поновлення строку на подання доказів понесення витрат на правову допомогу. Щодо заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу, то така заява задоволенню не підлягає, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом при ухваленні рішення у справі було вирішено питання про стягнення на користь позивача [PERSON] всіх судових витрат, які позивач поніс під час розгляду справи та які були наявні у матеріалах справи. Враховуючи відсутність у матеріалах справи заяви позивача [PERSON] та представника позивача [PERSON] про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення, що свідчить про порушення порядку для подання відповідних доказів, можна стверджувати про відсутність підстав для розгляду вказаних документів. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, яка наведена у пункті 51 постанови Великої Палати Верховного Суду України від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц. Враховуючи наведене, а також те, що судом відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання доказів понесення витрат на правову допомогу, суд вважає, що у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення суду у справі слід відмовити.

Outcome: dismissed