Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

03.02.2021 представник позивача [PERSON] , який дії від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м.Києві (далі Фонд) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі після незаконно звільненого працівника в сумі 56874,24 грн. за період 28.07.2020 по 27.10.2020, та стягнення витрат на правничу допомогу а.с.1-8 т.1. Заявами від 24.04.2021 та 14.05.2021 збільшив позові вимоги до стягнення 182175,30 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по 21.05.2020 а.с.95-100, 103-105 т.1 В обґрунтування вказує що [PERSON] працювала в Фонді начальником відділу медичних та соціальних послуг, та 29.03.2019 р. наказом відповідача №498к від 29.03.2019 р. була звільнена за п.6 ст.36 КЗпП України. Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.08.2019, яке залишено без змін рішеннями апеляційної та касаційної інстанцій, її було поновлено на роботі, та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2019 р. по 16.08.2019 р. в сумі 84422, 70 грн. Але відповідачем було проігноровано рішення суду в частині його негайного виконання про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць. Вже після ухвалення 17.12.2019 Дніпровським апеляційним судом постанови про залишення рішення суду без змін, Фонд 28.12.2019 р. видав наказ №1675-к про поновлення позивача на роботі. Про існування наказу про поновлення на роботі позивач дізналася 22.01.2020 та 31.01.2020 звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 19.08.2019 по 22.01.2020. Під час судового розгляду справи 215/645/20 заявами збільшував позовні вимоги в залежності від тривалості розгляду справи по 27.07.2020. Однак після судового засідання яке відбулося 27.07.2020, право позивача в подальшому на подання заяви про збільшення позовних вимог обмежувалося в силу абзацу другого частини другої статті 49 ЦПК України у зв`язку з початком першого судового засідання, тому він звернувся з цим позовом оскільки позивачем на момент звернення до суду не виконане рішення суду від 19.08.2019. 20.05.2021 відповідачем Фондом було подано до суду відзив на первісний позов а.с.107-111 т.1, в яких відповідач позов не визнав та вказує, що дійсно [PERSON] була поновлена на роботі рішенням суду від 19.08.2019. Але разом з тим, 20.08.2019 [PERSON] звернулася до Фонду з заявою про виконання рішення суду, та надала в копіях виконавчий лист, вступну та резолютивну частину рішення. Листом від 20.08.2019 [PERSON] було відмовлено в виконанні судового рішення, оскільки рішення має істотні недоліки, фактичні помилки, які унеможливлювали його негайне виконання. Так, виконавчий лист містив дві одночасні вимоги про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку. На вказане звернув увагу відділ примусового виконання рішення Департаменту ДВС повернувши виконавчий лист стягувачу постановою від 29.08.2019 р. Рішення суду від 19.08.2019 було оскаржене в апеляційному порядку, тому в частині вимог які не підлягали негайному виконанню, воно не могло бути виконаним, а в частині негайних вимог також не могло бути виконаним у зв`язку з недоліками рішення і виданого на його підставі виконавчого листа. Після ухвалення постанови від 17.12.2019 апеляційною інстанцією, якою рішення суду було залишено без змін, 23.12.2019 [PERSON] знову звернулася до Фонду з заявою, додавши копію постанови суду, та 28.12.2019 Фонд видав наказ №1675-к про поновлення [PERSON] на роботі. Лише 08.01.2020 суд постановив ухвалу про виправлення помилок, видав два належних виконавчих листа про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з негайним виконанням вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. Після отримання ухвали суду про виправлення описок від 08.01.2020 р., Фонд 16.01.2020 перерахував [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 67960, 26 грн. за відрахуванням податків і обов`язкових платежів. [PERSON] навмисно не бажає поновлюватись на роботі, оскільки Фонд листами від 19.12.2019 та 09.01.2020 пропонував позивачу з`явитися на роботу, але ці листи були проігноровані. Також Фонд листом від 24.01.2020 запрошував позивача з`явитися для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та вчинення інших необхідних для цього дій, але [PERSON] навмисно діє вибірково та упереджено для наявності формальних підстав для додаткового стягнення грошових коштів, особисто навмисно перешкоджає виконанню судового рішення. 28.01.2020 Фонд звернувся до органу ДВС з заявами про закінчення виконавчого провадження. 31.01.2020 державний виконавець виніс вимогу якою зобов`язав [PERSON] протягом п`яти днів надати до Фонду трудову книжку для внесення запису про поновлення її на роботі. 11.02.2020 до Фонду надійшов лист [PERSON] яким вона не погоджується з наказом про поновлення її на роботі, вимагає виконання рішення суду, усунення недоліків наказу, але відповідач вважає що рішення суду виконано, а єдиною перешкодою є небажання самої [PERSON] прибути на роботу. Позивач 22.06.2021 подала до суду відповідь на відзив а.с.220-224 т.1, вказує, що заперечення Фонду прямо суперечать законодавству України, відповідач неправомірно пов`язує свій обов`язок виконати рішення суду негайно з недоліками виконавчого документу. В своїх заявах [PERSON] наполягала на обов`язковості судового рішення і чіткому його виконанні, що передбачено ст.ст.124, 129 Конституції України і ст.18 ЦПК України. Крім того Фонд видав наказ про поновлення її на роботі 28.12.2019 до усунення описки у виконавчому листі, а також провів виплату середнього заробітку, адже ніяких перешкод на думку позивача для негайного виконання рішення суду не існувало, тому існують всі підстави передбачені ст.236 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, в тому числі і за час після видання наказу від 28.12.2019 про поновлення її на не існуючій посаді в Фонді. Отримавши наказ про поновлення на роботі в органі ДВС 22.01.2020, вона дізналася, що поновлена на позаштатній посаді в Фонді. Тобто рішення суду не виконано до теперішнього часу, а відповідач намагається шляхом оману створити лише уяву виконання рішення суду, незважаючи на те що наказ №498-к від 29.03.2019 було скасовано рішенням суду, та вона повинна бути поновлена на попередній посаді начальника відділу з дотриманням вимог передбачених пунктом шостим частини першої статті 40 КЗпП України. 07.7.2021 від відповідача надійшла письмова заява про закриття провадження по даній справі, тому як рішенням суду від 24.05.2021 у справі №215/645/20 за позовом [PERSON] до Фонду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було стягнуто з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за період з 19.08.2019 по 24.05.2021, тобто період та стягнута сума охоплює зміст позовних вимог які є предметом спору в даному цивільному провадженні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, адвокат Балюра А.С. позов підтримали з вищезазначених підстав. Представник відповідача двічі не з`явився у Святошинський районний суд міста Києва про дату, час, місце та спосіб проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неучасті в судових засідань не повідомив. Процесуальні дії суду у справі: 16.02.2021 ухвалою судді Тернівського районного судом м.Кривого Рогу відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін а.с.81 т.1. 31.03.2021 ухвалою суду без викладення окремим документом з занесенням до журналу судового засідання було відкладено розгляд справи за відсутності даних про належне повідомлення відповідача до 21.05.2021. а.с.86-87т.2. 31.03.2021 ухвалою суду без викладення окремим документом з занесенням до журналу судового засідання було відкладено розгляд справи за відсутності даних про належне повідомлення відповідача до 21.05.2021. а.с.86-87т.2. 30.06.2021 ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу призначено розгляд справи в режимі відео конференції з Святошинським районним судом м.Києва за клопотанням відповідача. а.с.03-04 т.2 06.08.2020 ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу задоволено клопотання позивача про зупинення розгляду справи а.с.16 18 т.2. 23.12.2021 ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу задоволено клопотання позивача про поновлення провадження у справи а.с.28- 29 т.2. Інші процесуальні дії не вчинялись. Заслухавши думку позивача та її представника, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, судом встановлено обставини справи та відповідні ним правовідносини. Згідно ст.235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу…, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Стаття 236 КЗпП Укрїни передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Тобто для прийняття рішення про виплату середнього заробітку позивачу, обов`язковою є доведеність не виконання відповідачем судового рішення. Поясненнями позивача та її представника, копією трудової книжки [PERSON] , а.с.9-11 т.1, встановлено що позивач, яка з 01.08.2017 займала посаду начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду, було звільнено 29.03.2019 за ст.36 п.6 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.08.2019 р. а.с.15-18 т.1 було скасовано наказ Фонду №498-к від 29.03.2019 про звільнення позивача. [PERSON] була поновлена на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг з 29.03.2019, стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2019 по 16.08.2019 в сумі 84422, 70 грн. з розрахунку 888,66 грн. середньоденного заробітку за 95 робочих днів. Рішення в частині поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць звернено до негайного виконання. Згідно ст.18 ч.1-2 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.431 ч.1, 3 ЦПК України - виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Згідно ст.18 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі рішення суду як зазначалося ухваленого 19.08.2019, відповідачем був виданий 28.12.2019 наказ №1675к про поновлення [PERSON] на роботі. Також 19.08.2018 видано виконавчий лист, який отримано Фондом згідно заяви [PERSON] 20.08.2019. Вказаною заявою просила поновити її на роботі на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг. У відповідь на заяву [PERSON] . Фонд письмово повідомив, що рішення суду має істотні недоліки та фактичні помилки а.с.149 т.1, порадивши позивачу звернутися до суду. Тобто до постановлення наказу про поновлення на роботі з часу отримання виконавчого листа відповідачем минуло більш ніж чотири місяці, що свідчить про затримку виконання судового рішення. Відповідач посилається на недоліки рішення та виконавчого документу суду як на обґрунтованість вказаної затримки відповідно до приписів ст.431 ЦПК України, але вказані посилання на думку суду є безпідставними. Згідно ухвали суду від 23.08.2019 а.с.113, т.1 постановленою за ініціативою суду була виправлена описка в рішенні суду яка стосувалася суми стягнутого з Фонду судового збору, та ніяким чином не стосується вимог які підлягали негайному виконанню. Виконавчий лист від 19.08.2019 ( в копіях) який був отриманий Фондом згідно заяви [PERSON] 20.08.2019 р. а.с.116 т.1, містив чіткі та зрозумілі вимоги для виконання. Були викладені вимоги: про скасування наказу про звільнення, поновлення [PERSON] на роботі з зазначенням посади, стягнення середнього заробітку і судового збору. Було зазначено про негайне виконання вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Згідно ухвали суду від 08.01.2020 у вказаному виконавчому листі були виправлені помилки, видано два окремих виконавчих листа про стягнення коштів і про поновлення на роботі згідно вимог державного виконавця та виправлена описка в даті його видачі а.с.114 т.1. Не дотримання судом вимог ст.4 ч.2 Закону «Про виконавче провадження» стосовно вчинення кількох дій в одному виконавчому документі, не позбавляло відповідача обов`язку негайного виконання судового рішення про поновлення на роботі [PERSON] на попередній посаді, що було приписано чітко і зрозуміло як в рішенні суду, так і в виконавчому документі. Таке зволікання до 28.12.2019(видача наказу), починаючи з 20.08.2019 (отримання виконавчого листа) виникло виключно з вини відповідача. Так згідно наказу Фонду про поновлення [PERSON] на роботі а.с.137 т.1, позивач поновлена на позаштатній посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду, оскільки в Фонді з 01.04.2019 створено відділ медичних та соціальних послуг з іншими функціональними завданнями. Згідно норм ст.235 КЗпП України, як зазначалося, у разі звільнення без законної підстави…працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тобто обов`язковою умовою є поновлення особи саме на попередній роботі (посаді), поновлення ж [PERSON] на позаштатній посаді, не є поновленням її на роботі, відповідно і виконанням рішення суду. Згідно ст.64 ч.1-3 Господарського кодексу України - підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тобто працівника прийнятого на роботу за посадою (професією) згідно зі штатним розписом, називають «штатним працівником». Дійсно підприємство може прийняти на роботу працівника за посадою, яка не передбачена штатним розписом, але для цього потрібно укладання окремого трудового договору за конкретних істотних умов, відповідно до приписів ст.ст.21, 24 КЗпП України. Такий же висновок зроблено судом при розгляді скарги [PERSON] на дії державного виконавця щодо вимоги від 31.01.2020 щодо вставлення строку для надання трудової книжки, та закриття виконавчого провадження, яке було закрито на думку суду неправомірно а.с.239-241 т.1. Таким чином суд робить висновок що поновлення позивача на позаштатній посаді не є належним виконанням рішення суду про поновлення [PERSON] на попередній роботі (посаді) яка була включена в штатний розпис. Крім того як видно з наказу про поновлення на роботі [PERSON] в Фонді існує відділ медичних та соціальних послуг, існує посада начальника вказаного відділу, а ст.40 ч.1 п.6 КЗпП України передбачає звільнення такого працівника в разі поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Тобто всупереч встановленому нормами закону порядку, відповідач необґрунтовано та неправомірно не виконав рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі на попередній посаді. Доводи відповідача про виконання рішення суду, як і доводи того що [PERSON] сама не бажає виконувати рішення суду є необґрунтованими. Вказане є підставою для стягнення середнього заробітку на користь працівника, за весь час затримки, з метою захисту порушених прав позивача, відповідно до приписів ст.236 КзПП України. Також суд не приймає доводи відповідача стосовно закриття провадження по даній справі, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року, рішення суду першої інстанції від 24.05.2021 у справі №215/645/20 за позовом [PERSON] до Фонду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині стягнення з відповідача Фонду за період з 19 серпня 2019 року по 24 травня 2021 року в розмірі 324251 грн. 41 коп. було скасовано та ухвалено нове рішення про стягнення за період з 19 серпня 2019 року по 27 липня 2020 року в сумі 208835, 10 грн., тому наявні законні підстави щодо стягнення середнього заробітку на користь позивача у період 28.07.2020 по 14.05.2021, включно, оскільки відсутні до теперішнього часу докази того що [PERSON] була поновлена на попередній посаді. Норма ст.236 КЗпП України однозначно передбачає наслідки для роботодавця в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення на роботі - це стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час вказаної затримки. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, як зазначив Верховний Суд в постановах від 20.11.2019 по справі №653/1975/16-ц, та від 17.07.2019 р. №757/22752/18-ц. Згідно довідки Фонду №51 від 14.06.2019, та судового рішення, розмір середньоденного заробітку позивача, розрахованого згідно Постанови КМУ №10 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати», становить 888 грн. 66 коп. при середньомісячному заробітку 15551,50 грн. (16237,15 +14865,85:2 міс). Час вимушеного прогулу з 28.07.2019 по 21.05.2021 включно, становить 205 робочих днів, відповідно слід стягнути з Фонду на користь позивача 182 175 грн.30 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (205 днів х 888,66 грн. - 182 175,30 грн.), а стягнення середнього заробітку за один місяць звернути до негайного виконання. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Таким чином стягнутий середній заробіток є об`єктом оподаткування доходу [PERSON] як платника податку, та з нього слід утримувати податки та обов`язкові платежі. Також, при задоволенні позову та звільненні позивача від сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути 1821,75 грн. судового збору на користь держави. Стосовно витрат на правничу допомогу в сумі 33041.67 грн. згідно заяви, суд вважає необхідним задовольнити частково. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір суми що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюються згідно у умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. В якості документів, що підтверджують розмір витрат на правничу допомогу позивачем до суду подано - договір №01/20 від 15 січня 2020 року, додаткову угоду, акт приймання правничої допомоги рахунок від 14.02.2022, рахунок №14/02 14.02.2022 на ім`я адвоката Балюри А.С.. з зазначенням суми 33041,67 грн. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Пунктом 9 частини першоїстатті 1 Закону України"Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до п.6 ч. 1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно достатті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу з урахуванням складності справи, принципу розумності і співмірності та обсягом фактично виконаних робіт (наданих послуг)в розмірі 18217,50 грн. На підставі ст.ст.235, 236 КЗпП України,

Outcome: partial