Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаною позовною заявою, востаннє уточнивши позовні вимоги просив суд припинити за [PERSON], [PERSON], [PERSON], право власності на глинобитний житловий будинок обкладений цеглою, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з знищенням, встановити факт, що за життя [PERSON], який помер [INFO], на праві приватної власності належав цілий будинок за вказаною адресою, який складався з житлового будинку А-1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., сараю Б, погрібу В, літньої кухні Г, навісу Д, уборної Е, огорожі 1-3, водо колонки І, замощення ІІ. Крім цього, просили суд визнати, за [PERSON] право власності на 2/3 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а за [PERSON] 1/3 частину домоволодіння, в порядку спадкування після смерті [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивачі вказували, що [INFO] помер [PERSON], спадкоємцями якого були дружина [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], які успадкували в рівних частках право власності на обкладений цеглою, глинобитний житловий будинок, житловою площею 24 кв.м., без господарчих будівель, що знаходився в с. Ново-Іванівка, Глеюватської сільської ради (більш точної адреси не зазначено), відповідно [PERSON] з урахуванням Ѕ частини у майні подружжя належало право власності на 2/3 частини будинку, а [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частині будинку. В період з 1974 по 1990 роки змінювалася адреса успадкованого будинку з буд. 30 на 36, а згодом на 28, але рішення сільської ради про це відсутні. Зазначали, що в 1986 році [PERSON] та [PERSON] склали заяву про продаж їх часток будинку [PERSON] У вказаному будинку, за адресою [ADDRESS] проживав [PERSON], який приблизно в 1989, зруйнував успадкований глинобитний будинок житловою площею 24 кв.м. та збудував житловий будинок А-1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., сарай Б, погріб В, літню кухню Г, навіс Д, уборну Е, огорожу 1-3, водоколонку І, замощення ІІ, ставши його одноосібним власником. Оскільки вказаний будинок збудовано до 05.08.1992 року, таке будівництво не вважається самочинним. Однак, при оформленні технічного паспорта на будинок допущено помилку в зазначені його нумерації, а саме 36 замість 28. Жоден з колишніх співвласників успадкованого будинку не висунули претензій до [PERSON] щодо знесення старого та будівництва нового будинку, відповідних позовів не подали, при цьому право власності на успадкований глинобитний будинок припинено його знищенням. [PERSON] померла [INFO], спадкова справа після її смерті не заводилася. [INFO] помер [PERSON], спадкоємцями після смерті якого були [PERSON] - мати, [PERSON] - дружина та [PERSON] - донька, при цьому мати відмовилася від своєї частки у спадщині на користь [PERSON] Заповіту спадкодавець не складав. Відповідно, частка [PERSON] у спадковому майні після смерті [PERSON] склала 2/3 частки (з урахуванням частки від якої на її користь відмовилася [PERSON]), а частка [PERSON], яка на день смерті батька була неповнолітньою, склала 1/3 частину. [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з розбіжностями у правовстановлюючих документах на майно щодо нумерації будинку, що є спадковою масою. Оскільки позасудовий порядок отримання права на спадщину вичерпано, позивачі звернулися до суду з вказаним позовом та просили його задовольнити. Позивачі та їх представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, однак надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та просили позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи (а.с. 242 т.1, 146 т2). Відповідач [PERSON], зареєстроване місце проживання якої встановити не вдалося (а.с. 29, 40,56-58, 75-76 т.2), повідомлялася про дату час та місце розгляду справи в порядку визначеному законом (а.с. 52, 53, 129, 142 т.2), в тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (ч.11 ст. 128 ЦПК України), про причини неявки суду не повідомила, відзиву та заяв з процесуальних питань суду не надала. Відповідач Глеюватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася в порядку визначеному законом, але участь свого представника у розгляді справи не забезпечила, відзиву не подано, але подано суду заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 54, 69, 145 т.2). В зв'язку з тим, що сторони правом на участь в судовому засіданні не скористалися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку наданим суду доказам, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] та [PERSON], дошлюбне прізвище «[PERSON]», були батьками [PERSON] [INFO] (а.с. 10 т.1) та [PERSON], [INFO] (а.с. 40-42 т.2). [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частину глинобитного обкладеного цеглою житлового будинку, загальною площею 24 кв.м., без надвірних будов, які знаходилися в с. Ново-Іванівка Глеюватської сільської ради Криворізького району (а.с. 95 т.1), яку прийняли в рівних частках його дружина [PERSON] та неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину (за законом) від 26.11.1974 р.н. (а.с. 85 т.1), матеріалами спадкової справи (а.с. 83-96 т.1). Інша Ѕ частина вказаного житлового будинку належала [PERSON], як частка в праві спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується свідоцтвом про право на частину в спільному майні подружжя від 26.11.1974 (а.с. 86 т.1). Вказані правовстановлюючі документи не містять даних щодо номеру будинку, але в заяві про прийняття спадщини [PERSON] вказувала, що даний будинок мав номер 30 (а.с. 92). Після смерті чоловіка [PERSON] одружилася з [PERSON], змінивши прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 9, 13, 21-22, 114 т.1). Як слідує з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 21.10.2021, одружившись 26.12.1975 р.н. [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 37-39 т. 2). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 27 т.1), спадкова справа після її смерті не заводилася (а.с. 167-169 т.1). Як слідує з інформаційної довідки Глеюватської сільської ради № 200 від 21.02.2022, згідно даних погосподарських книг, на момент смерті [PERSON] належний йому будинок мав номер 30. Така нумерація будинку зберігалася до 1980 року, а в період з 1980-1982 нумерація будинку змінена на № 28, його власником була зазначена [PERSON] (а.с. 134-135 т.2), при цьому згідно довідки Глеюватської сільської ради № 199 від 21.02.2022 рішення про зміну поштової адреси будинку відсутні (а.с. 132 т.2). Матеріали справи містять довідку виконавчого комітету Глеюватськї сільської ради № 19 від 16.07.1986, відповідно до якої [PERSON] передано, на виконання вимог ст. 33 Закону Української ССР «Про державний нотаріат», заяви [PERSON] та [PERSON] щодо повідомлення про продаж належних їм часток будинку (а.с. 12 т.1). Однак, будь-яких належних та допустимих доказів щодо відчуження вказаних часток [PERSON], або іншим особам, суду не надано, вказані заяви не збереглися, що підтверджено довідкою Глеюватської сільської ради від 25.11.2021 № 9/2.13-1404 (а.с. 33), а тому встановити дійсний зміст вказаних заяв не представилося можливим. Згідно даних з Державного реєстру прав на нерухоме майно, право власності на будинок [ADDRESS], в реєстрі прав на нерухоме майно не зареєстровано (а.с. 140 т.2). Як слідує з довідки Глеюватської сільської ради № 200 від 21.02.2022, згідно даних погосподарських книг, в період з 1980-1982, 1983-1985 років, власником будинку [ADDRESS] була [PERSON], яка після смерті чоловіка [PERSON], повторно одруживсь з [PERSON], змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 9, 13 т.1) та яка 21.06.1984 року вибула до м. Кривого Рогу, після чого власником будинку № 28 в погосподарських книгах значився [PERSON], до дня його смерті [INFO] (а.с. 134-135 т.2). Технічний паспорт на будинок, що належав [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що виготовлявся Криворізьким БТІ 13.06.1990, містить інформацію, що на вказану дату домоволодіння складалося з житлового будинку А-1 загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., та сараю Б, погребу В, літньої кухні Г, навісу Д, вриральні Е, заборів 1, 3, водоколонки І та замощення ІІ (а.с. 14-17). Як слідує з технічної документації на домоволодіння, відомості про власників на момент складення технічного паспорта вказано на підставі свідоцтв про право власності в спільному майні подружжя та свідоцтв про право на спадщину виданих 26.11.1974, при цьому номер домоволодіння вказано як [ADDRESS]. Зазначення номеру вказаного будинку в реєстраційному посвідченні БТІ не відповідає даним інформаційної довідки Глеюватської сільської ради, відповідно до якої, згідно даних погосподарських книг в період 1986-1990 [PERSON] та 1991-1995 років [PERSON] належало саме домоволодіння [ADDRESS], власниками будинку [ADDRESS] були інші особи (а.с. 134-135 т.2). Відповідно до інформації наданої Криворізьким БТІ, будь-яка інформація щодо реєстрації нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] відсутня. Натомість щодо адреси: [ADDRESS], наявні дві архівні справи, одна з яких № 168 стосується домоволодіння належного [PERSON], [PERSON] та [PERSON], однак містить суперечності в зазначені номера домоволодіння, а саме 36, 26 (а.с. 77-98 т.2). Архівна справа № 152 також стосується іншого домоволодіння [ADDRESS], належного [PERSON], але також містить виправлення з нумерації будинку (а.с. 99-124 т.2). Беручи до уваги викладене, суд критично оцінює дані матеріалів архівної справи БТІ та реєстраційного посвідчення на спадкове майно в частині нумерації будинку, та приймає за основу дані щодо номеру будинку, який є спадковим майном, які надані Глеюватською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області № 200 від 21.02.2022 та ґрунтуються на даних погосподарських книг тривалого періоду, узгоджуються з іншими доказами по справі. Тому, суд приходить до висновку, що дійсним номером домоволодіння, що є спадковим майном після смерті [PERSON] є саме будинок [ADDRESS]. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,31 га, що перебувала в користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 28 т.1), доказів на спростування вказано суду не надано. Вказане узгоджується з довідкою Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 9/2.13-1404 від 25.11.2021, в якій вказано, що саме [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 33-34 т.2) та довідкою № 768 від 18.10.2013 в частині нумерації будинку (а.с. 26 т.1). Відповідно до довідки Глеюватської сільської ради Криворізького району № 9/2.13-375 від 22.03.2021, [PERSON] у 1974 році було прийнято у спадщину житловий будинок, житловою площею 24 кв.м., у с. Новоіванівка Криворізького району Дніпропетровської області, якому в подальшому присвоєно адресу: [ADDRESS], який в подальшому, в період до 1991 року [PERSON] зруйновано та на його місці, за даною адресою збудовано інший, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею - 32,7 кв.м. (а.с. 197 т.1). Як слідує з акта комісії у складі депутата Глеюватської сільської ради та мешканців с. Новоіванівка Криворізького району Дніпропетровської області, затвердженого Глеюватським сільським головою Ю. Сергієнко, будинок за адресою: [ADDRESS] до 1991 був фактично зруйнований та на його місці за даною адресою збудовано інший будинок (а.с. 133 т.2). При цьому, суд приймає до уваги, що до часу набрання чинності Цивільним кодексом України, в редакції 2003 року, та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року). Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 року за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги дані погосподарських книг, зафіксовані у вищевказаних довідках органу місцевого самоврядування, суд приходить до висновку, що при знесення [PERSON] будинку успадкованого ним та [PERSON], [PERSON] після смерті батька [PERSON], припинилося їх право власності на вказане успадковане майно, яке складалося з глинобитного обкладеного цеглою житлового будинку, загальною площею 24 кв.м., без надвірних будов, що знаходилися в с. Ново-Іванівка Глеюватської сільської ради Криворізького району. Будь-яких даних щодо заперечення вказаного факту з боку [PERSON] чи [PERSON], за її життя, матеріали справи не містять, як вказує позивач, з позовами останні до [PERSON] щодо порушення їх права на майно не зверталися. [PERSON] збудував на місці зруйнованого будинку новий до 1991 року, набувши на нього право власності, як на новостворений об'єкт нерухомого майна, який згідно даних технічного паспорту на будинок від 1990 року складався з житлового будинку А-1 загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., та сараю Б, погребу В, літньої кухні Г, навісу Д, вбиральні Е, заборів 1, 3, водоколонки І та замощення ІІ (а.с. 14-17 т.1). Вартість вказаного домоволодіння склала 72000 грн. (а.с. 215 т.1). Відповідачі в судове засідання не з'явилися, відзиву не надали, вказані позивачем обставини не заперечили, відповідно оцінивши докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] за життя належало право власності на вищевказане домоволодіння за адресою: [ADDRESS], як новостворене ним майно. 18.03.1994 [PERSON] одружився з позивачем по справі [PERSON], яка при одруженні змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 18,101-103 т.1), від вказаного шлюбу в них народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с. 19 т.1). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 31.01.2012 (а.с. 20 т.1). Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Як слідує з матеріалів спадкової справи, яка відкрита після смерті [PERSON] (а.с. 97-126 т.1), померлого [INFO], на день своєї смерті він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] один, заповіт від його імені не посвідчувався (а.с. 105 т.1). З заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася його дружина - [PERSON], а його мати - [PERSON] подала до нотаріуса заяву про відмову від права на спадщину на користь [PERSON] (а.с. 99-100 т.1). [PERSON], яка на день відкриття спадщини після смерті батька була неповнолітньою, прийняла спадщину в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України. Відповідно, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється на підставі закону, спадкоємцями першої черги спадкування, які прийняли спадщину є позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] та з урахуванням частки у спадщині [PERSON], яка від неї відмовилася на користь [PERSON], частка [PERSON] у спадщині становить 2/3, а частка [PERSON] - 1/3 частину спадкового майна. Однак, постановою нотаріуса Криворізької районної державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], у зв'язку з розбіжностями в наявній адресі спадкового майна та документах, які підтверджують право власності померлого. Заявнику запропоновано звернутися до суду (а.с. 121 т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки перед судом доведено факт належності [PERSON] за його життя права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], позивачі прийняли спадщину після його смерті в порядку спадкування за законом, але позасудові способи отримання свідоцтва про право на спадщину вичерпано, наявність суперечностей в правовстановлюючих документах на спадкове майно перешкоджає отриманню свідоцтва про право на спадщину в позасудовому порядку, з метою захисту невизнаного права на спадщину позивачів, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в частині встановлення юридичного факту належності [PERSON] права власності на вищевказане домоволодіння (новозбудоване ним до 1991 року) та визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на спадкове майно, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], відповідно в частках 2/3 частини - [PERSON] та 1/3 частини - [PERSON] Позовні вимоги в частині припинення права власності на глинобитний будинок за вищевказаною адресою за [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд вважає такими, що не забезпечують ефективний захист невизнаного права, більш того, припинення права власності фізичної особи після її смерті ([PERSON] ат [PERSON]) не узгоджується з нормами ст. 25 ЦК України, відповідно до якої цивільна правоздатність фізичної особи (здатність мати цивільні права та обов'язки) припиняється у момент її смерті.

Outcome: partial