Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

У жовтні 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом у якому просить стягнути з відповідача у справі аліменти на утримання їх спільної дитини - сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 6 000.00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і до повноліття дитини, а також додаткові витрати на лікування неповнолітнього сина в розмірі 10 000.00 грн. щопівроку, починаючи стягнення з дати подання позову і до повноліття дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що в період з 08.11.2013 р. по 14.08.2018 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . 14.08.2018 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу, син залишився проживати разом з матір`ю, відповідач залишиві сім`ю і з цього часу не бере участі у вихованні та належному утриманні спільної з позивачкою дитини, хоча має таку можливість, оскільки є фізично здоровим і працездатним. Їх спільна дитина є дитиною з інвалідністю, що обумовлює значні додаткові витрати на забезпечення належних умов для розвитку та виховання. Окрім того, позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та займається доглядом за сином, який не може обходитися без постійного стороннього догляду. Позивачка отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю у розмірі 1856 грн. з 15.01.2020 року, якої критично не вистачає на потреби дитини в зв`язку з чим вона була вимушена звернутися з позовом до суду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 22.11.2021 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. Позивачка в судове засідання 10.05.2022 року не з`явилась, до суду подала заяву у якій просила розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. В період часу з 08.11.2013 р. по 14.08.2018 р. сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . 14.08.2018 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу, син залишився проживати разом з матір`ю - позивачкою у справі, відповідач залишиві сім`ю і з цього часу не бере участі у вихованні та належному утриманні спільної з позивачкою дитини, хоча має таку можливість, оскільки є фізично здоровим і працездатним. Їх спільна дитина є дитиною з інвалідністю, що обумовлює значні додаткові витрати на забезпечення належних умов для розвитку та виховання. Інвалідність сина сторін у справі підтверджується посвідченням серії [NUMBER] виданим 05.03.2020 року Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської РДА в м. Києві. Окрім того, позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та займається доглядом за сином, який не може обходитися без постійного стороннього догляду. Позивачка отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю у розмірі 1856 грн. з 15.01.2020 року, якої критично не вистачає на потреби дитини в зв`язку з чим вона була вимушена звернутися з позовом до суду. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. До особливих обставин, з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину, відносяться ті обставини, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Як убачається з матеріалів справи, син сторін у справі є дитиною з інвалідністю, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] виданим 05.03.2020 року Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської РДА в м. Києві. (а.с. 17). Крім того, згідно з випискою з історії хвороби №849 дитина сторін у справі має діагноз : «порушення психологічного розвитку, розлад експресивно- рецептивного мовлення». (а.с. 9-11). Відповідно до консультативних висновків невролога від 04.09.2019 року, 17.01.2020 року, 29.10.2020 року дитині рекомендовано курси лікування із застосуванням медичних препаратів. (а.с. 14-15). Відповідно до висновку МРТ головного мозку та МРТ фрактографії від 20.11.2020 року син сторін у справі має ураження провідних шляхів головного мозку, атрофічні зміни задніх відділів мозолистого тіла, непрямі ознаки платибазії та базілярної імпресії. (а.с. 19). Позивачка у справі отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю у розмірі 1856 грн. з 15.01.2020 року, якої критично не вистачає на потреби дитини, вога повністю утримує дитину та виховує її. Верховний Суд України у постанові від 13 вересня 2017 року дійшов висновку, що положення ст. 185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача аліментів та додаткових витрат на їх спільну дитину. Від сплати судового збору у частині заявлених вимог про додаткові витрати на дитину позивачка звільнена, відповідно положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 т. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене вище, з урахуванням відсутності в матеріалах справи письмового відзиву відповідача на позовну заяву, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved