Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

23 липня 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - [PERSON] в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 квітня 2017 року, у сумі 18788 гривень 63 копійки, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 14837 гривень 71 копійка, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3950 гривень 92 копійки (а. с. 1-6, 98-101). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 20 квітня 2017 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг від 20 квітня 2017 відповідачу відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 15000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 11 липня 2021 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 18788 гривень 63 копійки, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 14837 гривень 71 копійка, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3950 гривень 92 копійки, яку позивач прохає стягнути із [PERSON] разом із судовими витратами у сумі 2270 гривні (а. с. 1-6, 98-101). Ухвалою суду від 02 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 91). 11 серпня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 02 серпня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 93-180). Ухвалою суду від 01 жовтня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 20 хвилин 18 листопада 2021 року (а. с. 185), копія якої надіслана відповідачу за вихідним № 22528/21-вих/2/204/1898/21 від 13 жовтня 2021 року (а. с. 186). 21 січня 2022 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверт, яким відповідачу направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 193). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 96), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про його виклик (а. с. 195), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 20 квітня 2017 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 20 квітня 2017 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 11 липня 2021 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 18788 гривень 63 копійки, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 14837 гривень 71 копійка, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3950 гривень 92 копійки (а. с. 5-9). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, що розміщенні в рекламному буклеті, становлять договір про надання банківських послуг) від 20 квітня 2017 року. Вказана Анкета-заява підписана 20 квітня 2017 року від імені [PERSON] (а. с. 12, 109). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 12, 109), у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи та розміру доходу. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомилася з договором про надання банківських послуг та погодився з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальник, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальник висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальником 20 квітня 2017 року (а. с. 12, 109). Натомість, жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, та розмір наданого кредиту вказана заява не містить. Також не вказано будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві, тому, не зрозуміло, яким чином вказана заява стосуються кредитного договору № б/н від 20 квітня 2017 року. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався. Також позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua, виписку про затвердження Умов та правил надання банківських послуг для АТ КБ «Приватбанк» і всіх дочірніх банків (а. с. 14-62, 147-159) витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з різними пільговими періодами, відсотковими ставками, обов`язковими щомісячними платежами та пенею, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» (а. с. 13, 110), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачу, а також підпису останнього. А з наданої позивачем довідки про надання відповідачу за кредитним договором № б/н кредитних карток №№ [NUMBER] від 11 грудня 2016 року, [NUMBER] від 08 жовтня 2017 року, [NUMBER] від 26 квітня 2019 року, не вбачається, за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 20 квітня 2017 року. Крім того, не вбачається, яким чином стосується кредитного договору № б/н від 20 квітня 2017 року та заяви відповідача від 20 квітня 2017 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № [NUMBER] , оформленої на ім`я [PERSON] (а. с. 10, 107). Інших доказів позивачем на підтвердження того, що відповідачем отримано кредитну картку за вказаним кредитним договором, суду не надано. Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченими відсотками. У Анкеті-заяві позичальника від 20 квітня 2017 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а. с. 12, 109). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 квітня 2017 року шляхом підписання заяви. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідача за два різні періоди (з 20 квітня 2017 року станом на 31 березня 2019 року й, з 01 квітня 2019 року станом на 11 липня 2021 року) та у різних формах із зазначенням різних відомостей (які в одному розрахунку є, а в іншому відсутні), що позбавляє суд можливості перевірити правильність наданого розрахунку банка. Крім того, судом встановлено, що у наданих банком розрахунках, зазначені різні відсоткові ставки, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 20 квітня 2017 року станом на 31 березня 2019 - процентна ставка - 3,6 %; з 01 квітня 2019 року станом на 11 липня 2021 року процентна ставка - 3,4-3,5 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 7,0-3,4 %, процентна ставка на прострочений кредит - 84,0- 40,8 %). Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем у період часу, зокрема з листопада 2020 року по травень 2021 року, здійснювалося нарахування відповідачу штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання. Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі. Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, у сумі 3950 гривень 92 копійки, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 20 квітня 2017 року та наявності у останнього заборгованості за ним, зокрема за простроченими відсотками, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому належним доказом у справі, з якої вбачається, що позивачем списувалися грошові кошти з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «Комісії за обслуговування» на загальну суму 440 гривень, що є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Отже, списання позивачем грошових коштів з розрахункового рахунку відповідача в рахунок «комісії за обслуговування» на загальну суму 440 гривень, що є платою за послуги, що супроводжують кредит, тобто платою за управлінням кредитом, є незаконним в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Приписами ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до виписки з рахунків відповідача, вказана вище сума, є платою за управління кредитом. Разом з цим, в умовах кредитного договору відсутнє будь-яке погодження між сторонами плати за управління кредитом. Отже, відповідно до приписів ст. 215 ЦК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», списання «комісії за обслуговування» є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 7 наведеної статті, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивачем не доведено факту погодження між сторонами умов кредитного договору, в тому числі і щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, а також, строку дії такого договору, а наданий позивачем розрахунок не може слугувати підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог. Таким чином, суд вважає не доведеним погодження між сторонами розміру штрафних санкцій, у зв`язку із чим позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками не підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14837 гривень 71 копійка суд зазначає наступне. З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування вбачається, що 01 грудня 2017 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 гривень за карткою № [NUMBER] , який у подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 13 вересня 2018 року зменшено до 0 гривень, 26 квітня 2019 року збільшено до 15000 гривень, далі: 19 жовтня 2020 року, 30 жовтня 2020 року, 11 листопада 2020 року, 26 листопада 2020 року, 08 грудня 2020 року, 22 грудня 2020 року, 05 січня 2021 року 18 січня 2021 року та 29 січня 2021 року - зменшення кредитного ліміту до 15000 гривень, 04 лютого 2021 року зменшення до 0 гривень. При цьому вказані відомості не відповідають виписці по картковому рахунку відповідача. Так, 01 грудня 2017 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 гривень за карткою № [NUMBER] , а не за № [NUMBER] . Відомості про зменшення кредитного ліміту 13 вересня 2018 року у виписці по картковим рахункам відповідача взагалі відсутні. Збільшення кредитного ліміту 26 квітня 2019 року стосується катки № [NUMBER] , а не картки № [NUMBER] . Крім того, у виписці відсутні будь-які дані про зменшення кредитного ліміту до 15000 гривень - 19 жовтня 2020 року, 30 жовтня 2020 року, 11 листопада 2020 року, 26 листопада 2020 року, 08 грудня 2020 року, 22 грудня 2020 року, 05 січня 2021 року 18 січня 2021 року та 29 січня 2021 року, а також зменшення кредитного ліміту до 0 гривень 04 лютого 2021 року. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 20 квітня 2017 року та кредитного договору б/н від 20 квітня 2017 року на відповідний рахунок відповідача, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти. Натомість з виписки по картковим рахункам відповідача вбачається, що останній здійснював користування кредитними коштами та загалом ним фактично використано грошових коштів на суму 97722 гривні 60 копійок, з останньою транзакцією 18 вересня 2020 року. Після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачем не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків та пені за користування кредитом в загальному розмірі 9562 гривні 90 копійок. При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачу позики та розміру відсотків за попередній місяць, а також суми комісії та пені, тобто сума відсотків нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісії. Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що останнім у зазначений період часу з 20 квітня 2017 року по 01 червня 2021 року внесено грошові кошти на загальну суму 84940 гривень 87 копійки. Оскільки фактично відповідач використав кредитних коштів на суму 97722 гривні 60 копійок, а повернув банку кошти в розмірі 84940 гривень 87 копійки, при цьому, позивачем з відповідача безпідставно було стягнуто грошові кошти у сумі 1919 гривень 73 копійки, у вигляді пені, комісії за обслуговування та відсотків за користування кредитом, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця залишку заборгованості за кредитом та безпідставно стягнутих коштів у розмірі 10862 гривні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення на користь АТ «КБ «Приватбанк»» із [PERSON] на підставі кредитного договору від 20 квітня 2017 року заборгованості (за тілом кредиту) фактично отриманого позичальником кредиту в розмірі 10862 гривні. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1312 гривень 29 копійок, виходячи із розрахунку ((2270)* (10862/18788,63). На підставі викладеного,

Outcome: partial