Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому зазначає, що 30.07.2020 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено Договір позики, про що [PERSON] було складено розписку, згідно якої відповідач отримала в борг від позивача 50 000 (п`ятдесят) тисяч доларів США, які зобов`язалася повернути в строк до 01.01.2021 року. Фактично грошові кошти надавалися відповідачеві на придбання житлового будинку та земельних ділянок розташованих в [ADDRESS] . Після їх придбання відповідач передала позивачеві оригінали документів. Згодом з метою забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань відповідачем на користь позивача було видано довіреність на право розпорядження та користування майном (обмін, продаж, здача в найм (оренду) тощо, на належну їй частку житлового будинку та земельних ділянок), а саме: - 1/2 частини земельної ділянки [ADDRESS] , загальною площею 0,0066 га кадастровий номер 51210110100:02:002:0084; - 1/2 частиною земельної ділянки [ADDRESS] , загальною площею 0,1000 га кадастровий номер 5121010100:02:002:0083; - 1/2 частиною житлового будинку [ADDRESS] який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1000 га кадастровий номер 5121010100:02:002:0083. Вищезазначена довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корній Д.А. 10 жовтня 2020 року, та зареєстрована в реєстрі за номером 791. Дії сторін свідчать про те, що сторони дійшли згоди по всім суттєвим обставинам договору позики (займу), а укладення угоди між сторонами, про що свідчить власноручно написана розписка та особистий підпис відповідача під текстом розписки, не суперечить вимогам чинного законодавства. Гарантом цієї угоди виступив [PERSON] , який на той час мешкав з матір`ю відповідачки [PERSON] [PERSON] . Позивач перебував у дуже тісних і дружніх стосунках із сім`єю відповідача, у зв`язку з чим [PERSON] відтермінувала повернення основної суми позики (боргу), а позивач тривалий час не звертався до суду та правоохоронних органів. З метою повернення грошових коштів позивач звернувся до агенції нерухомості з продажу нерухомого майна де дізнався про ту обставину, що відповідачем було скасовано довіреність на право розпорядження належним їй нерухомим майном. Наразі органом поліції здійснюється досудове розслідування № 12021162250000612 від 26.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України. Згідно відомостей з єдиного реєстру довіреностей довіреність серія та номер бланка НКМ 058132 реєстраційний номер 511179202, яка була видана строком до 10.10.2023 року припинило дію. Як зазначалося вище довіреність на право розпорядження майном була видана 10.10.2020 року, а її дію припинено 20.10.2020 року, тобто через 10 днів. Крім того, 27.10.2020 \~ \~ \~ \~року [PERSON] відчужила нерухоме майно на чоловіка своєї матері [PERSON] (договір дарування 1/2 частини житлового будинку серія та номер: 1-026 від 27.10.2020 року). Такі дії відповідачів в частині укладання Договору дарування, порушують права позивача та унеможливлюють повернення суми позики, [PERSON] намагалася уникнути цивільно-правової конфіскації, та договір дарування є фіктивним. Що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 23.11.2021 року було відкрито загальне позовне провадження та витребувано від держаного нотаріуса належним чином завірену копію Договору дарування об`єкту нерухомого майна серія та номер: 1-026 від 27.10.2020 року (а.с. 34-35). Ухвалою суду від 23.11.2021 року задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на Ѕ частину земельної ділянки [ADDRESS] та 1/2 частиною житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 37-38). Ухвалою суду від 02.12.2021 року витребувано у дізнавача-начальника СД Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області оригінал розписки від імені [PERSON] , щодо боргових зобов`язань перед [PERSON] датований 30.07.2020 року (а.с. 61-62). 21.01.2022 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] надала суду заяву згідно якої просить не призначати судовий розгляд по справі, оскільки Одеським РУП № 2 ГУНП в Одеській області кримінальне провадження № 12021162250000612 за ч. 2 ст. 190 КК України закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. По кримінальному провадженню № 12021164250000221 зареєстрованого за ознаками ч. 3 ст. 357 КК України ще триває слідство та не проведено судові експертизи, згідно яких буте встановлено оригінал розписки та ухвалою суду від 21.01.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд у справі, оскільки підстав для зупинення провадження передбачених ЦПК України не встановлено (а.с. 98-105, 109). Представник позивача та позивач у судовому засіданні не з`явилися, однак адвокат Чубаров С.В. надав до суду заяву, якою просить судове засідання проводити у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с. 138-139). Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Білянська К.А. у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання адвокат повідомлялась згідно телефонограми (а.с. 134). Не погоджуючись із позовними вимогами відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що позивач надав суду розписку від 30.07.2020 року яку нібито власноруч написала [PERSON] , але в жовтні 2020 року [PERSON] була допитана в Київському ВП по справі за заявою [PERSON] , та пояснила, що дану розписку вона писала власноруч під диктовку матері [PERSON] , яка забрала у неї її, при цьому [PERSON] вона не бачила та кошти у сумі 50\~000 тисяч доларів США від нього не отримувала. Крім того, походження розписки не встановлено, слідство не проведено почеркознавчої експертизи, тому суд не має право розглядати зазначену справу. 25.12.2020 року [PERSON] особисто в присутності свідків передав [PERSON] суму боргу 50\~000 доларів США, а [PERSON] передав йому оригінал розписки на якій проставили свої підписи свідки. Про те, що [PERSON] збирав кошти на погашення боргу [PERSON] , свідчать документи, які також надавались до органу поліції, борг повернуто до 01.01.2021 року, що прописано в розписці. Оригінал розписки позивач повернув йому, тому [PERSON] надає її копію суду. Своїми діями позивач хоче отримати від відповідачів грошові кошти (а.с. 70-74). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату та час повідомлялась шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованою адресою проживання, однак конверти поверталися на адресу суду з відміткою про повернення у зв`язку з відсутністю адресата (а.с. 136, 137). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ознайомившись із матеріалами справи, вислухавши учасників, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 30.07.2020 року відповідачем [PERSON] була власноручно написана розписка, про отримання нею від [PERSON] грошових коштів у розмірі 50\~000 доларів США, заставою визначено частину будинку за адресою [ADDRESS] . За умов не повернення боргу у строк до 01.01.2021 року чи встановленим [PERSON] (Позивач), зобов`язалась віддати свою частину за адресою; [ADDRESS] , що підтверджувала своєю довіреністю на нього. Претензій щодо даних дій не мала (а.с. 10). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16. Згідно до вищевказаної розписки встановлено, що позивач передав відповідачу [PERSON] 50\~000 тисяч доларів США. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 . Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року №723/304/16-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16). В даному випадку діями, що свідчать про визнання боргу зі сторони боржника, є складання довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корній Д.А. 10.10.2020 року, та зареєстрована в реєстрі за номером 791 та яка була видана строком на три роки та дійсна до 10.10.2023 року на право розпорядження та користування майном (обмін, продаж, здача в найм (оренду) тощо, на належну [PERSON] частку житлового будинку та земельних ділянок, що було також визначено розпискою від 30.07.2020 року (а.с. 21). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормою ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. За змістом ст. ст. 524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12). Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 910/8399/17, від 03.09.2018 у справі № 910/5811/16. Таким чином, будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 № 6-113цс14). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Статтею 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства іривня має статус універсальною платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. При цьому, відсутні законодавчі заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отриманні у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Зазначені вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16. У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція платності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Вказана правова позиція висловлена Постановою Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02.07.2014 року. Так як розпискою не встановлювався розмір відсотків, суд вважає за необхідне стягнути 3 відсотки за договором позики у розмірі 34\~843,00 грн., які заявлено представником позивача, а також інфляційне збільшення боргу у розмірі 112\~124,46 грн. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність учасників цивільних правовідносин означає, що їх дії повинні відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінка відповідача [PERSON] , зазначеним критеріям не відповідає, що змушує позивача звернутися до суду із позовною заявою про примусове стягнення суми боргу. Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 717 цього кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: уведення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст.203 ЦК, що, за правилами ст. 215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь чоловіка своєї матері після виникнення в неї зобов`язання щодо повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних' імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст. 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст.13 ЦК). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторноегі» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплата ціни контрагентом боржника). Від так, з метою встановлення дійсних обставин у справі, судом було витребувано оригінал цієї розписки у дізнавача-начальника СД Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області - Разумовської Т.А. У судовому засіданні від 20.12.2021 року дізнавач-начальник СД Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області - Разумовська Т.А. надала для ознайомлення в залі суду оригінал розписки укладеної між [PERSON] та [PERSON] 30.07.2020 року, суд засвідчив додану до матеріалів справи копію цієї розписки в порядку ст. 95 ЦПК України та проставив відмітку «Згідно з оригіналом», особистий підпис, дату засвідчення копії (а.с. 10). Наданий суду для ознайомлення оригінал розписки, що долучений до матеріалів кримінального провадження № 12021164250000221 в якості речового доказу, спростовує твердження відповідача [PERSON] , який у своєму відзиві зазначав про виконання умов розписки, а саме повернення боргу [PERSON] . Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів , показаннями свідків. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (ч. 1, 2, 4 ст. 95 ЦПК України). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Надану до\~суду копію\~розписки (а.с.74)\~суд не\~приймає до\~уваги,\~оскільки вона\~ не\~завірена належним\~чином,\~ [PERSON] \~та його\~представник не\~надали суду\~оригінал для\~огляду в\~судовому засіданні,\~а наявний\~на цієї\~копії напис,\~що [PERSON] \~(мовою\~оригіналу)\~«отдал [PERSON] \~деньги 50\~тис.\~доларов США.\~При свидетелях\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~25.12.20»про що підписались свідки, суд не вважає належним доказом, оскільки оригінал розписки від 30.07.2020 р. досліджений головуючим в судовому засіданні не містить такого допису. З клопотанням про виклик та допит свідків- [PERSON] , [PERSON] , які нібито були присутні при поверненні боргу, [PERSON] та його представник не звертались. Будь яким іншим, документальним способом, відповідач не підтвердив сплату ним боргу. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України), оскільки вона не завірена належним чином Таким чином, судом було встановлено факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів, встановлено, що вона не виконала та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання або поверненню коштів, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики (розписки) у сумі 50\~000 доларів США, що у перерахунку по офіційному курсу долара США станом на подання позовної заяви (17.11.2021 рік) складає 1 320 665,00 грн, 3 % відсотків річних у розмірі 34 843,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 112 124,46 грн., є обґрунтованими. Слід також звернути увагу, що [PERSON] в своєму відзиві зазначає, що [PERSON] була допитана в поліції та визнала, що вона писала спірну розписку. При цьому матеріалами справи встановлено фіктивний характер правочину, а саме Договору дарування об`єкту нерухомого майна (1\\2 частини житлового будинку загальною площею 188,8 кв. м., житлова площа 84,5 кв. м. розташованого за адресою: [ADDRESS] ) серія та номер 1-1026 від 27.10.2021 року укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , оскільки характер укладання даного договору свідчить про намагання відповідачів уникнути цивільно-правової конфіскації, тому його слід визнати недійсним. Крім того, такі дії відповідачів, як надання суду сфальсифікованого документу (копії розписки від 30.07.2020 року (а.с. 74). Судові витрати розподіляються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України. Пункт 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України регламентує, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Представником позивача додано до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору на загальну суму 12 258 грн. (а.с. 1, 2, 59, 60), які підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках з кожного, а саме по 6 129 грн.

Outcome: approved