Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

03.02.2022 року позивач [PERSON] в особі свого представника - адвоката Комарницької М.В. звернувся в суд із позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Брони А.Л. від 14.03.2022 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі. Розгляд справи відбувся 12.04.2022 року без учасників справи. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 14.04.2009 року [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вигнанською Ю.Я., придбав у [PERSON] будинок під [ADDRESS] . На момент укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу у даному будинку був зареєстрований [PERSON] , який фактично там не проживав, однак відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу він зобов`язався протягом трьох місяців з дня підписання договору, а саме з 14.04.2009 року, зняти з реєстрації своє місце проживання за вищевказаною адресою та звільнити будинок від особистих речей для безперешкодного користування та розпорядження ним [PERSON] . Попри те на даний час [PERSON] не зняв з реєстрації своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , хоча фактично не проживав за адресою вже більше 12 років та не проживає по даний час, що підтверджується актом обстеження № 97 від 27.01.2022 року, складеним старостою округу № 6 Савчин М.В. , депутатом Арендач Б.М. та діловодом [PERSON] , за участю жителів с. Плав`я - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву суду не подав. У зв`язку з викладеним судом ухвалено рішення про заочний розгляд на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, 14.04.2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів, сформованого 14.04.2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вигнанською Ю.Я. за № 7194682. Відповідно п. п. 1, 2 вказаного Договору продавець - [PERSON] передає у власність покупцю - [PERSON] будинок під [ADDRESS] , а покупець зобов`язується прийняти його і сплатити за нього обумовлену грошову суму. Даний житловий будинок, позначений в плані під літерою «А-1», та складається в цілому з двох житловий кімнат житловою площею - 40,1 кв.м. та кухні. Загальна площа будинку становить 74,7 кв.м. До будинку належать сарай, позначений в плані літерою «Д», літня кухня, позначена в плані літерою «Е», сарай, позначений в плані літерою «Ж», сарай, позначений в плані літерою «З», сарай, позначений в плані літерою «Л», вбиральня, позначена в плані літерою «Г». Згідно п. 7 Договору продавець зобов`язується протягом трьох місяців з дня підписання даного договору сторонами зняти з реєстрації своє місце проживання за вищевказаною адресою та звільнити вищезгаданий будинок від особистих речей для безперешкодного користування та розпорядження ним покупцем. Однак, всупереч вищезазначеним умовам Договору [PERSON] не зняв з реєстрації своє місце за згаданою адресою. Згідно акту обстеження, складеного комісією в складі старости округу № 7 (Плав`я, Риків) Савчин М.В., депутата Арендача М.Б., діловода [PERSON] в присутності жителів села, виявлено, що у будинку по [ADDRESS] гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає. Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України,передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Під час розгляду справи встановлено, що з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку у відповідача припинилося право власності на нерухоме майно, він не проживає у такому, його особисті речі в будинку відсутні, сторони не є членами сім`ї і не були ними, комунальні послуги відповідач не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. У матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, як власник будинку, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачу користуватися житловим приміщенням на правових підставах. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог позивача.

Outcome: approved