Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

31 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що з 03 серпня 2020 року між ним і Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» укладений контракт, відповідно до якого він, [PERSON] згідно наказу № 1036-П від 03.08.2020 року був призначений директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз». Оскільки права [PERSON] , як директора, обмежувалися як контрактом, так і Статутом, він не міг забезпечити прибутковість діяльності ТОВ «Харківрегіонгаз» та виплату заробітної плати працівникам у 2021 році, у зв`язку з чим звертався до керівництва АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» зі зверненнями пропозиціями, як забезпечити продуктивність ТОВ «Харківрегіонгаз», але його пропозиції залишилися проігнорованими. 16.02.2021 року він звернувся з заявою до засновників АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» про розірвання контракту, але отримав відмову. В подальшому, перебуваючи на даній посаді, він намагався покращити показники роботи ТОВ «Харківрегіонгаз», які були марними, у зв`язку з чим, повторно звернувся до голови правління АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» з заявою про звільнення за власним бажанням у зв`язку з погіршенням стану здоров`я з 22.07.2021 року (наказ про звільнення № 232-П від 20 липня 2021 року). [PERSON] зазначає, що під час виконання ним трудових обов`язків на посаді директора ТОВ «Харківрегіонгаз» за останні шість місяців (з лютого 2021 року по липень 2021 року) йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 265 587,21 грн., що підтверджується довідкою в.о. головного бухгалтера № 221 від 04.08.2021 року. Відповідно до\~вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, згідно довідки т.в.о. головного бухгалтера ТОВ «Харківрегіонгаз» № 222 від 04.08.2021 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 2 433,41 грн. Період затримки розрахунку при звільненні складає 27 робочих днів, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 65 702,07 грн. (27 робочих днів х 2 433,41 грн.). Крім того, позивач вказує на те, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не виключено запису даних про нього, як керівника ТОВ «Харківрегіонгаз». У зв`язку з чим, [PERSON] , посилаючись на вимоги ст. ст.\~116,\~117 КЗпП України, просив суд: стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 265 587,21 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 65 702,07 грн.; зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дані про керівника, [PERSON] , у зв`язку зі звільненням з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз», а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 02 вересня 20210 року позовну заяву залишено без руху, позивачу було надано строк для усунення її недоліків, а саме: долучити до позовної заяви документ, що підтверджує сплату судового збору на суму 1 816,00 грн.. 02 вересня 2021 року на виконання даної ухвали [PERSON] звернувся до суду з заявою, згідно якої усунув недоліки первісної, долучивши квитанції про сплату судового збору на вказану суму. Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив суд: стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 265 587,21 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 187 372,57 грн.; зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз», як єдиного засновника та власника Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз», звернутися до державного реєстратора про внесення змін в з Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дані про керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз», [PERSON] , у зв`язку зі звільненням з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» в особі Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз», а також вирішити питання щодо судових витрат. 23 листопада 2021 року представник відповідача Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз» звернувся до суду з відзивом, згідно якого вимоги не визнав в повному обсязі, з огляду на те, що товариство є неналежним відповідачем у справі, в той час як належним відповідачем є ТОВ «Харківрегіонгаз»,у зв`язку з чим просив відмовити в позові. 09 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в якій просив суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 265 587,21 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 257 941,46 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат. 02 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в якій просив суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 265 587,21 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 403 946,06 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, згідно заяви вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні у справі письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що з 03 серпня 2020 року позивач [PERSON] призначений на посаду директора підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» (наказ № 1036-П від 03 серпня 2020 року) та 22 липня 2021 року був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України\~згідно наказу № 232-П від 20 липня 2021 року. Зазначене підтверджується копією трудової книжки. Положеннями\~статті 21 КЗпП України\~встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є: угода сторін. Приписами\~ст. 43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Позивач [PERSON] в позові посилався на те, що відповідачем йому не було виплачено заробітну плату за останні шість місяців, а саме: з лютого 2021 року по липень 2021 року в сумі 265 587,21 грн. У відповідності до довідки ТОВ «Харківрегіонгаз» № 221 від 04.08.2021 року про нараховану та виплачену заробітну плату за спірні періоди, відображені відомості про нарахування її розмірів, які підлягали до виплати, а саме борг підприємства перед позивачем становить 265 587,21 грн., з яких: -лютий 2021 року 29 043,96 грн.; -березень 2021 року 53 184,20 грн.; -квітень 2021 року 6 586,36 грн.; -травень 2021 року 19 376,56 грн.; -червень 2021 року 11 275,87 грн.; -липень 2021 року 146 120,26 грн. Зазначені суми вказані з урахуванням ПДФО та ВЗ. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує до спірних правовідносин наступні норми права. Так, Конституція України\~гарантує право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначної законом. Приписами ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст.\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності до ст. 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Згідно рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013\~у справі № 1-13/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Приписами\~ст.\~115\~КЗпП України та\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до ст. 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Аналогічна норма міститься у\~статті 30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Частиною першою\~статті 47 КЗпП України\~передбачено, що на власнику або уповноваженому ним органі лежить обов`язок в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Приписами ст. 116 КЗпП України\~встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19) зроблено висновок, що «згідно положень статей\~115,\~116 КЗпП України\~відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум». У зв`язку з наведеним, враховуючи факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, а також відсутність відомостей про виплату заробітної плати позивачу за період лютий-липень 2021 року, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість по заробітній платі за спірний період в розмірі 265 587,21грн. Суд зауважує,\~що сума\~заборгованості,\~яка підлягаю\~стягненню,\~вказана з утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Крім того, відповідно до\~приписів ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу виплат в день звільнення. Так, відповідно до п. 21\~постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно з п. 5 розділу IV цього Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 365/470/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263\~ЦПК України враховується\~судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до п. 6 ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 2 433,41 грн., яка розрахована відповідачем згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» № 222 від 04 серпня 2021 року. Розмір середньоденної заробітної плати позивачем не оскаржується, у зв`язку з чим, суд не проводить розрахунок її розміру. Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату ухвалення даного рішення, тобто з 23 липня 2021 року та на день фактичного розрахунку (в даному випадку станом на день подання уточненої позовної заяви) 02 лютого 2022 року складає 134 робочих днів, з яких: у липні 2021 року 6 робочих днів, у серпні 2021 року - 21 робочих дні, у вересні 2021 року - 22 робочих дні, у жовтні 2021 року 20 робочих днів, у листопада 2021 року 22 робочих дні, у грудні 2021 року 22 робочих дні, у січні 2022 року 19 робочих дні, у лютому 2022 року 2 робочих дні. Сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні становить 326 076,94 грн. (2 433,41 грн. х 134 робочих дні). В той же час, суд не погоджується з розрахунком, наведеним позивачем в уточненій позовній заяві в редакції від 02.02.2022 року, згідно якого середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 403 946,06 грн. з тих підстав, що для його обчислення взято 166 робочих днів, що є помилковим. З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23 липня 2021 року по 02 лютого 2022 року в розмірі 326 076,94 грн. Суд зауважує, що зазначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів відповідно до приписів ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. У позові [PERSON] навів попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з судового збору на загальну суму 4 039,42 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 7 000,00 грн. Згідно з ч. 1\~ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої\~статті 133\~ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1,2 ст.\~30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови).\~Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. Позивачем на підтвердження понесення витрат на адвоката надано: договір № б/н від 10.08.2021 року про надання правової допомоги, укладеного з адвокатом Каракаєм В.М.; розрахунок гонорару та часу, витраченого за Договором від 10.08.2021 року про надання правової допомоги, згідно якого гонорар за підготовку позовної заяви з витраченим часом 10 год. склав 5 000,00 грн., квитанцію № 825847 від 10.08.2021 року на суму 5 000,00 грн.; квитанцію № 542503 від 09.11.2021 року на суму 2 000,00 грн. за підготовку уточненої позовної заяви; ордер адвоката серії АЕ № 1097904 від 19.10.2021 року про надання правової допомоги [PERSON] за Договором № б/н від 19.10.2021 року, укладеного з адвокатом Щербиною С.В. При цьому, суд враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. У постанові ВСУ від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 висловлена позиція, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Велика Палата\~Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що\~саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що\~виключає ініціативу суду\~з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Представник відповідача ТОВ «Харківрегіонгаз» не скористався своїм правом на подання відповідних заперечень щодо таких витрат. Однак, з огляду на положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України, враховуючи виконану адвокатом роботу, складність справи, яка не представляє складності, обсяги виконаної роботи є незначними, розгляд справи проведено в спрощеному позовному провадженні без участі сторін, а також з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну допомогу в розмірі 3 500,00 грн., який в даному випадку буде достатнім, співмірним і справедливим. Як зазначалося вище, згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ Відповідно до ч.ч. 1, 6\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, при зверненні до суду позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір на загальну суму 4 039,42 грн., з яких: 908,00 грн. за вимогу немайнового характеру та 3 131,42 грн. (трьома платежами на суму 908,00 грн., 763,42 грн. та 1 460,00 грн.) за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, [PERSON] від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі був звільнений. В той же час, з урахуванням уточнених позовних вимог в останній редакції від 02.02.2022 року, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 3 131,42 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Окрім того, враховуючи, що позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, зазначена сума повинна бути стягнута з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial