Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30.08.2008 року вони з відповідачем уклали шлюб, який розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.12.2016 року. У шлюбі у них народилося два сина - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З кінця вересня 2015 року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Їхні діти залишились проживати з нею та повністю перебувають на її утриманні. Позивач своїх синів утримує та належним чином піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Їхній найменший син народився з патологіями та задля лікування їй необхідно постійно виїздити за кордон. Однак, питання про місце проживання дітей ними не вирішено, тому вона з даним позовом вимушена звернутися до суду. Просила суд визначити місце проживання її синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій позов підтримала та просила його задоволити. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим, про що свідчить особисте отримання 05.04.2022 рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки до суду не повідомив, відзиву щодо позову не надала. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного. Судом встановлено, що сторони з 30.08.2008 року перебували у шлюбних стосунках. Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від спільного проживання у них народилося два сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , батьком яких є відповідач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серія [NUMBER] виданого повторно 26 травня 2018 року Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області та [NUMBER] виданого повторно 26 травня 2018 року Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. З кінця вересня 2015 року сім`я фактично розпалася та шлюбні стосунки між ними були припинені і їхній шлюб було розірвано, але питання про місце проживання дітей ними на той час не вирішувалося. Діти залишились проживати з позивачем та повністю перебувають на її утриманні. Відповідно до акту про проживання від 12 травня 2021 року, на підставі звернення громадянки [PERSON] складено акт про те, що зі слів: [PERSON] , проживаючого за адресою [ADDRESS] ; [PERSON] , проживаючої за адресою [ADDRESS] , громадянин [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає, але не зареєстрований разом зі своєю бабусею [PERSON] за адресою [ADDRESS] . З довідки навчального закладу - Уманська загальноосвітня школи І-ІІІ ступенів №14 Уманської міської ради Черкаської області, вбачається, що [PERSON] навчається у школі з першого класу. Зарекомендував себе як старанний і дисциплінований учень. Батьки цікавляться навчанням і вихованням сина. Сам батько з вересня 2020-2021 навчального року відвідав школу один раз. Спілкувався з класним керівником у телефонному режимі. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №21041-5 від 05.07.2021, по виконавчому листу №705/1373/16ц, 2/705/679/16 від 22.03.2016 року Уманського міськрайонного суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] - [INFO] та сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів його заробітку (прибутку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття дітьми. За період з 01.09.2020 по 01.07.2021 року у платника аліментів згідно матеріалів виконавчого провадження виникла заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 6413,66 грн.. Згідно довідки №21042-5 від 05.07.2021 виданої Уманським міським відділом Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) [PERSON] про те, що на виконанні у відділі перебуває виконавчий лист №705/1373/16-ц, 2/705/679/16 від 22.03.2016 року Уманського міськрайонного суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання синів: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 16.02.2016о.. Виконавче провадження відкрито 08.09.2020р.. Заборгованість по аліментах станом на 01.07.2021 року відсутня. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечить їхнім інтересам, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дітей, дійшов висновку про обґрунтованість уточнених позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Outcome: approved