Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

03 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позову зазначено, що 27.05.1998 року між [PERSON] та позивачами укладено договір купівлі-продажу квартири № 98.05-503 по [ADDRESS] , який було зареєстровано на товарній біржі. В подальшому, звернувшись до нотаріуса, позивачі не змогли нотаріально посвідчити договір, оскільки таке посвідчення на даний час законодавством не передбачено, у зв`язку з чим звернулись до суду. Ухвалою від 16 лютого 2022 року по справі відкрито провадження та встановлений спрощений порядок розгляду справи без виклику осіб. Відповідач відзив на позов не надали, про розгляд справи сповіщались за останньою відомою адресою. Суд, враховуючи факт ненадання відзиву, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. З`ясувавши обставини справи, дослідивши та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних, встановлених судом обставин. 27 травня 1998 року між [PERSON] - з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу № 98.05-503 щодо 44/100 частин квартири [ADDRESS] на Жовтневому Філіалі Одеської Спеціалізованої Біржі Нерухомості. Відповідно до п. 3 Договору № 98.05-503 від 27 травня 1998 року вбачається, що вказані 44/100 частин квартири належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчене Другою Одеською державною нотаріальною конторою від 18.12.1996 року за № 2Д-5948, право власності зареєстроване в ОМБТІ м. Одеси 18.12.1996 року під № 590 стор. 30 кн. 210 пр. Вказаний договір відповідно до вимог, встановлених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» було зареєстровано в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» на Жовтневому Філіалі Одеської Спеціалізованої Біржі Нерухомості, а саме в «Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на 590-стр. 178-ки. 285 пр. від 27.05.1998 року. Оскільки, відповідно до статті 15 Закону України "Про товарну біржу", яка на момент укладення таких "біржових угод", дозволяла їх укладати без подальшої нотаріальної реєстрації, угода купівлі-продажу нерухомого майна - нотаріально оформлена не була. Після укладення договору, прізвище покупця [PERSON] було змінено на [PERSON] , у зв`язку з укладенням шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Також, 10.07.2010 року прізвище покупця [PERSON] було змінено на [PERSON] на підставі свідоцтва про шлю серії [NUMBER] , видане Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Судом з`ясовано, що при укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди зі всіх істотних умов договору, договір між сторонами було виконано у повному обсязі. Після укладання зазначеного договору позивачами було повністю виконано його умови. Факт передачі покупної ціни від покупця підтверджується п. 6 Договору № 98.05- 503 від 27.05.1998 року, відповідного до якого продаж здійснений за 8500,00 гривень, які отримані продавцями до підписання договору. Підтвердженням виконання сторонами договору є видача покупцям екземпляра договору, другий екземпляр залишений на зберігання в біржі. Так як, зазначений договір зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 03.07.1998 року, то позивачі у встановленому законом порядку набули право власності на зазначену квартиру. Водночас, позивачі звернулись до суду, так як існує необхідність у визнанні вказаного договору дійсним у судовому порядку. При цьому, суд приймає до уваги ті обставини, що вказаний договір був укладений 27.05.1998 року. Також, позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували місце проживання у вказаній квартирі. Надалі, [PERSON] змінила місце реєстрації. У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу було укладено ще у 1998 році, для надання йому оцінки слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що по недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України «Про товарні біржі», тобто встановлений законом, спеціальний, порядок. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У відповідності до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. На той час державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювали комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. При цьому, договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, було віднесено до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Таким чином, зважаючи на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, - право власності спадкодавця на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Натомість недотримання на момент укладення договору купівлі-продажу нотаріальної форми правочину на теперішній час перешкоджає позивачу у належному оформленні її прав власності як власника майна. Водночас, в договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 98.05-503 від 27.05.1998 року зазначено, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Верховний суд у своїй постанові № 910/7164/19 від 28.05.2020 року наголосив на тому, що статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб. При цьому вбачається, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та кореспондуючих положень ч.2 ст. 220 ЦК України суди повноважні розглядати питання про визнання договорів дійсними у разі недотримання нотаріальної форми при їх укладенні. Подальше нотаріальне посвідчення договору у такому випадку не вимагається. З викладеного та зважаючи на те, що державний реєстр прав власності на нерухоме майно не містить відомостей про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та так само державний реєстр не містить відомостей про обтяження зазначеного нерухомого майна, що перешкоджали б задоволенню позову, суд доходить висновку про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту охоронюваних законом прав та інтересів щодо належного оформлення майна шляхом визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним, а тому заявлений позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Із змісту договору купівлі-продажу № 98.05-503 від 27.05.1998 року, зареєстрованого на біржі, вбачається, що розрахунок за придбану нерухомість був виконаний в повному об`ємі, про що свідчить п.6 Договору. Яких-небудь суперечок, додаткових умов між покупцем і продавцем немає, протизаконних умов угода не містить, проте порушена форма угоди, оскільки при оформленні її не була дотримана нотаріальна форма договору, передбачена ст. 227 ЦК України. Письмовим доказом в даному випадку є договір купівлі-продажу нерухомого майна № 98.05-503 від 27.05.1998 року, який був укладений на товарній біржі. Оскільки вказана угода виконана повністю сторонами, але порушена її форма, суд вважає можливим поновити порушене право позивача на підставі ст. 47 ч.2 ЦК України. При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково одною із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною. Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень Європейської конвенції з прав людини ч. 1 ст. 6 кожна людина має право при визначенні її цивільних прав та обов`язків або при розгляді будь-якого кримінального звинувачення, яке йому пред`явлено, на справедливий та публічний судовий розгляд справи в розумні строки незалежним та безпристрасним судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона і продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав позову, з урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved