Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-28 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з вимогою до відповідача [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого житла та в подальшому подав заяву про зміну підстав позову. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.2014 року, зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно №1093 від 18 серпня 2014 року, належить на праві приватної власності будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані та проживають його донька - [PERSON] , її колишній чоловік - [PERSON] та сім неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бучацького районного суду від 01.10.2021 року розірвано шлюб між його донькою [PERSON] та [PERSON] . Також в позовній заяві зазначає, що проживання разом із зятем в одному будинку стало зовсім нестерпним. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до житлового будинку у нетверезому стані, часто вчиняє домашнє насильство. Йому, його доньці - [PERSON] та іншим родичам неодноразово доводилось викликати поліцію аби захиститись від його нападів, за що [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, посилаючись на рішення судів, що свідчить про систематичність вчинення останнім протиправних діянь. З огляду на зазначене, вважає своє проживання та проживання інших членів його сім`ї з відповідачем в одному житловому будинку неможливим, а тому його позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виселення відповідача, є єдиним способом захисту його прав щодо проживання з відповідачем в одному житловому будинку, посилаючись на ст. 116 ЖК УРСР (заява про зміну підстав позову). ІІ. Процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.11.2021 року позовну заяву прийнято до свого провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 17.01.2022 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 29.04.2022 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області постановлено рішення про проведення заочного розгляду даної цивільної справи на підставі наявних у справі доказів з врахуванням пояснень представника позивача та свідків. ІІІ. Позиції сторін. У зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття які роблять неможливим для позивача та інших членів його сім`ї проживання з відповідачем в житловому будинку, просить винести рішення, яким усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з належного позивачу на праві приватної власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Протягом п`ятнадцяти днів відповідачем до початку розгляду справи по суті не було подано відзиву на позовну заяву. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позовній заяві та заяві про зміну підстав позову, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча судом вживались заходи для належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим суду місцем реєстрації (проживання), про причини неявки суд не повідомив, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався та суду його не надіслав. Згідно з п.1 ч. 3, ч. 4 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18.08.2014 року, серії НАА 898865, є власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . В даному житловому будинку окрім власника зареєстровані та проживають: його донька - [PERSON] , її колишній чоловік - [PERSON] та сім неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою Коропецькою селищною радою Тернопільської області 04.11.2021 року за №383. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 01.10.2021 року (Справа №603/353/21) шлюб між донькою позивача [PERSON] та [PERSON] розірвано. Свідок [PERSON] - дочка позивача та колишня дружини відповідача в судовому засіданні пояснила, що її батько [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в якому проживає без реєстрації. Також, в даному житловому будинку зареєстрований та проживає її колишній чоловік [PERSON] , який веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, часто вчиняє домашнє насильство по відношенні до неї, що негативно впливає на дітей. Аналогічні пояснення в судовому засіданні надали свідки [PERSON] - дочка позивача та [PERSON] - дочка позивача. Отже, з позовної заяви, пояснень представника позивача та свідків встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати в житловому будинку, власником якого є позивач. Підставою звернення позивача з позовом про виселення [PERSON] з житлового будинку без надання іншого житла є систематичне порушення відповідачем правил співжиття які роблять неможливим для позивача та інших членів його сім`ї проживання з відповідачем в житловому будинку. Так, 13 лютого 2020 року близько 18.00 год. [PERSON] , перебуваючи за місцем свого проживання, що в с. Горигляди Чортківського району Тернопільської області, в стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї дружини [PERSON] , що виражалось в словесних образах, нецензурній лайці, погрозах фізичною розправою, що викликало у потерпілої побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну невпевненість, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За вчинення вказаного адміністративного правопорушення постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2020 року по справі №603/115/20 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн. Крім того, продовжуючи свої умисні дії, будучи притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, 12 липня 2020 року близько 20 год. 00 хв. [PERSON] , перебуваючи по місцю свого проживання, що за адресою: [ADDRESS] , умисно вчинив психологічне насильство стосовно дружини [PERSON] , що виражалось в словесних образах та погрозах, нецензурній лайці, залякуванні, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. За вчинення вказаного адміністративного правопорушення постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 серпня 2020 року по справі №603/381/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст, 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн. Продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, [PERSON] , 23 липня 2020 року близько 21 год 20 хв, перебуваючи по місцю свого проживання, що за адресою: [ADDRESS] , умисно вчинив психологічне насильство стосовно дружини [PERSON] , що виражалось в словесних образах та погрозах, нецензурній лайці, приниженні та залякуванні, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП. За вчинення вказаного адміністративного правопорушення постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2020 року по справі №603/419/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді 40 (сорока) годин громадських робіт. В подальшому, [PERSON] , будучи особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за вчинення домашнього насильства, 06.09.2020 приблизно о 18 год 00 хв, за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно дружини [PERSON] , що виражалось у словесних образах та погрозах, нецензурній лайці, залякуванні, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. За вчинення вказаного адміністративного правопорушення постановою Монастириського районною суду Тернопільської області від 08 вересня 2020 року по справі №603/531/20 [PERSON] визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді 40 (сорока) годин громадських робіт. Однак, будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, [PERSON] належний висновок не зробив та продовжив свої умисні протиправні дії спрямовані на систематичне заподіяння своїй дружині [PERSON] психологічних страждань. Реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на вчинення домашнього насильства психологічного характеру, 13 січня 2021 року близько 18 год 00 хв, між [PERSON] та його дружиною [PERSON] , за місцем спільного проживання, що за адресою: [ADDRESS] , в одній із кімнат житлового будинку, на ґрунті тривалих неприязних відносин виник словесний конфлікт, в ході якого [PERSON] вчинив домашнє насильство психологічного характеру, що виражалось у словесних образах та погрозах, нецензурній лайці, залякуванні. Так, [PERSON] в період часу з 13 лютого 2020 року по 13 січня 2021 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у виді систематичного заподіяння психологічних страждань своїй дружині [PERSON] і бажаючи їх настання, умисно систематично вчиняв психологічне насильство, яке виразилось у словесних образах, висловленнях нецензурною лайкою, погрозах, що призвело до психологічних страждань, що завдали шкоди її психічному здоров`ю та погіршили якість життя потерпілої. Крім того, вироком Бучацького районного суду від 9 липня 2021 року [PERSON] засуджено за ст. 126-1 КК України за фактом вчинення домашнього насильства стосовно своєї дружини [PERSON] , справа №603/177/21. Також рішенням Монастириського районного суду від 12 серпня 2021 року по справі №603/452/21 стосовно [PERSON] видано обмежувальний припис з покладенням на останнього таких обов`язків: - заборонити [PERSON] , [INFO] , вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Окрім цього, вироком Монастириського районного суду від 05 листопада 2021 року, справа №603/45/21 [PERSON] засуджено за ст. 128 КК України за фактом необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження [PERSON] , яка є рідною сестрою колишньої дружини [PERSON] - [PERSON] V. Джерела права й акти їх застосування. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Також, сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами. Таким чином, законодавцем передбачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Як було встановлено судом, відповідач [PERSON] був вселений до житлового будинку за адресою [ADDRESS] в зв`язку з одруженням із дочкою позивача - [PERSON] , зареєстрований в ньому та проживав у вказаному житловому будинку в якості члена сім`ї [PERSON] . Таким чином, [PERSON] набув права користування чужим майном, що по своїй суті є сервітутом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що він є власником спірного житлового будинку, відповідач створює йому та його сім`ї проблеми та перешкоди для реалізації права на спокійне проживання. Позивач [PERSON] та його дочка [PERSON] неодноразово звертались до правоохоронних органів із заявами щодо неправомірної поведінки [PERSON] . Відповідача неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, кримінальної відповідальності за умисне систематичне вчинення психологічного насильства та прийнято рішення про видачу обмежувального припису за вчинення домашнього насильства. Вищевказані заходи впливу на [PERSON] виявились безрезультатними. Відповідач проживає в житловому будинку як колишній член сім`ї (колишній чоловік дочки позивача - [PERSON] ), проте між сторонами існує тривалий конфлікт, відповідач систематично створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, що порушує правила співжиття і робить неможливим проживання позивача та його сім`ї з ним в одному житловому будинку. Добровільно звільнити житло [PERSON] , відповідач не бажає. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку в якому проживає окрім відповідача та його колишньої дружини ще сім неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Тобто, позивач та члени його сім`ї потребують належних умов для проживання, виховання дітей та їх навчання. Їх проживання з [PERSON] , враховуючи систематичне порушення правил співжиття, матиме негативний вплив на спокій, стиль і спосіб власника спірного житла та членів його сім`ї, а також створюватиме психологічну напругу. [PERSON] не відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, має можливість самостійно організувати власне життя, в тому числі - забезпечити себе житлом та роботою. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] , який спільним побутом з позивачем не пов`язаний, членом його сім`ї не є, не дотримується охоронюваного законом права [PERSON] на мирне володіння своїм майном, що робить неможливим їх проживання в одному житловому будинку, а заходи впливу виявились безрезультатними, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. VІ. Судові витрати. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача - [PERSON] підлягає стягненню в користь позивача [PERSON] сплачений ним при зверненні до суду з позовною заявою та підтверджений квитанцією судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved