Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

У лютому 2022 року заявниця звернулась до суду з заявою про застосування обмежувального припису на строк шість місяців стосовно [PERSON] у вигляді перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , наближатися ближче ніж на 100 м до місця проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , наближатися ближче ніж на 100 м до місця перебування [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] та переслідування її, особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [INFO] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , [INFO] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] , [INFO] , або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, обмеження спілкування з постраждалою [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви вказано, що заявниця систематично зазнає психологічного насильства від [PERSON] . [PERSON] , [INFO] перебувала у шлюбі з моїм рідним братом [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між братом та [PERSON] , я не підтримувала спілкування з колишньою невісткою. Протягом тривалого часу [PERSON] вела себе агресивно по відношенню до мене та моїх рідних. Починаючи з серпня 2021 року колишня дружина мого брата [PERSON] вчиняє психологічне насильство щодо неї та членів її родини, а саме сестри [PERSON] та брата [PERSON] . Вона надсилає заявниці та її рідним повідомлення з образами, погрозами та нецензурною лексикою, за допомогою соціальної мережі Viber зі свого номеру [NUMBER] . Заявниця намагалася мирним шляхом уникнути конфлікту з кривдницею, проте вона погрожує фізичною розправою заявниці та її близьким. [PERSON] з незрозумілих причин вважає заявницю та членів її родини винними у її життєвих негараздах. [PERSON] на всі прохання заявниці припинити протиправну поведінку реагує вороже та продовжує тероризувати її та близьких. Щоб захистити себе від систематичних образ, принижень вона звернулася до поліції. Внаслідок чого було видано тимчасовий заборонний припис стосовно [PERSON] . Через постійні приниження та образи заявниця не можу проживати спокійно. [PERSON] може переслідувати її як на роботі, так і за місцем її проживання. [PERSON] стверджує, що втратила нормальний спосіб життя, постійна тривога та переживання спричинили їй безсоння та сильні душевні хвилювання. Життя в постійній нервовій напрузі та відчуття незахищеності спричинили їй значної моральної шкоди. [PERSON] зазначає, що останнім часом агресивна поведінка [PERSON] свідчить про явну загрозу життю та здоров`ю їй та іншим членам її родини. Воназазнає постійного психологічного тиску та насильства з боку [PERSON] , що полягає у нецензурному висловлюванні на її адресу, що принижують честь та гідність, погрози заподіяти тілесні ушкодження та фізичну розправу мені та моїм близьким. Ята мої рідні доведені до відчаю через постійні образи, погрози та приниження від [PERSON] . Заявниця боїться за життя і здоров?я себе та своїх близьких. З метою захисту своїх прав змушена звернутись до суду. Заявник в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву у якій прохала розгляд провести за її відсутності, заяву підтримала. [PERSON] та її захисник Сидоренко І.О., направили до суду заперечення, вважають, що дана заява є не обґрунтованою, безпідставною, не підтвердженою жодними належними та допустимими доказами, відтак, задоволенню не підлягає. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином, не явки суд не повідомляли. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 350-5 Цивільного процесуального кодексу України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Розглянувши заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК Укаїни, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон). Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Відтак, з вичерпного переліку суб`єктів, на яких поширюється сфера дії даного Закону незалежно від факту спільного проживання, вбачається, що сестра колишнього чоловіка до цього переліку не входить. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Встановлено, що зі змісту самої заяви слідує, що [PERSON] та [PERSON] проживають за різними адресами, тож, спільним побутом вони не пов`язані. Заява не містить аргументів, а, тим більше доказів, протилежного. Таким чином, з системного аналізу ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" вбачається, що [PERSON] не є потерпілою особою від будь-яких дій [PERSON] в розумінні Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", відтак, не може бути і суб`єктом звернення до суду з даною заявою. Заява про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] обґрунтована тим, що заявниця, на її думку, систематично зазнає психологічного насильства від [PERSON] . Згідно пункту 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Відповідно до п. 4 спільного наказу Міністерства соціальної політики України та Міністерства внутрішніх справ України 13.03.2019 № 369/180 «Про затвердження Порядку проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства», оцінку ризиків проводить поліцейський уповноважений підрозділ органу Національної поліції України (далі - уповноважений підрозділ поліції) за фактом вчинення домашнього насильства. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, викладені у заяві про видачу обмежувального припису, є суперечливими, оскільки заявниця зазначає, що (цитата абз. 1 стор. 1 заяви): «Після розірвання шлюбу між моїм братом та [PERSON] , я не підтримувала спілкування з колишньою невісткою», проте, в наступному реченні вказано, що «Протягом тривалого часу [PERSON] вела себе агресивно по відношенню до мене та моїх рідних». Між цими двома реченнями відсутній логічний взаємозв`язок, адже, абсолютно не зрозуміло, як [PERSON] могла вести себе агресивно по відношенню до заявниці протягом тривалого часу, якщо вони не підтримували спілкування між собою. В наступному абзаці заявниця стверджує, що «починаючи з серпня 2021 року, [PERSON] вчиняє відносно неї та членів її родини, а саме сестри [PERSON] та брата [PERSON] , домашнє насильство, яке виражається у формі психологічного насильства, шляхом надіслання заявниці та її рідним повідомлення з образами, погрозами та нецензурною лайкою за допомогою соціальної мережі Viber. Також заявниця зазначає, що намагалася мирним шляхом уникнути конфлікту з кривдницею, проте остання погрожує фізичною розправою їй та близьким, при цьому, жодних доказів даних обставин [PERSON] не надано, а з огляду на вказівку в першому абзаці заяви про відсутність спілкування між ними, взагалі існують об`єктивні сумніви в можливості дійсності даних тверджень. Крім того, заявник вказує на те, що [PERSON] становить суспільну небезпечність для неї та її родини, через що [PERSON] звернулася до поліції, внаслідок чого було видано тимчасовий заборонний припис стосовно [PERSON] . Тож, на обґрунтування поданої заяви, [PERSON] висловлює припущення про те, що « [PERSON] може переслідувати мене як на роботі, так і за місцем мого проживання.» І особливо примітним є друге речення з абзацу 5 стор. 2 заяви (цитата): «Будь-які спроби примиритись з колишньою дружиною марні, оскільки вона відразу починає чинити психологічне насильство, що проявляється в погрозах фізичною розправою, приниженні та образах, а інколи [PERSON] вдається до переслідувань та вимагання коштів». З даного речення взагалі не зрозуміло про кого йде мова в заяві, що пов`язує «заявницю» і «кривдницю», і відносно кого вона взагалі подана. Судом встановлено, що доказів того, що [PERSON] вчиняє відносно заявниці психологічне насильство «починаючи з серпня 2021 року», «переслідує її як на роботі, так і за місцем проживання», «вимагає кошти» та «погрожує фізичною розправою» нею не надано, як і відсутні докази завдання шкоди психічному здоров`ю заявниці, як і інших дій, які викликали у неї побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, що є необхідною складовою об`єктивної сторони психологічного насильства, а також факт звернення [PERSON] до поліції не свідчить про вчинення домашнього насильства [PERSON] , оскільки суду не надано ніяких постанов про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Зауважую, що відповідно до ст.. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Терміновий заборонний припис, складений 29.11.2021 року відносно [PERSON] щодо заборони на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи та заборони в будь-який спосіб контактувати із [PERSON] строком на 10 діб, сам по собі, не підтверджує факт вчинення [PERSON] психологічного насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо неї обмежувального припису. Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», докази не доводять, що [PERSON] як кривдник вчиняє домашнє насильство по відношенню до заявниці як сестри колишнього чоловіка. Враховуючи, що терміновий заборонний припис, доданий до заяви, датований 29.11.2021 року, а подана до суду заява про видачу обмежувального припису датована 08.02.2022 року, тобто, більше ніж через два місяці. При цьому, жодного обґрунтування того, що [PERSON] вчинялися відносно [PERSON] якісь протиправні дії впродовж цього часового проміжку, нею не надано, а вказівка про те, що « [PERSON] може переслідувати мене як на роботі, так і за місцем мого проживання» ґрунтується виключно на припущеннях заявниці. Відтак, заявницею не доведено ризиків, які можуть настати у разі незастосування стосовно [PERSON] обмежувального припису. З наданих заявницею копій повідомлень, нібито, з мережі Viber, взагалі неможливо однозначно встановити ні відправника та отримувача, ні дату і час їх надіслання, як і не зрозуміло яким чином надана інформація стосується заявниці. До того ж, якщо повідомлення направлені засобами мобільного зв`язку (через мобільні за стосунки), то вони є електронними доказами, на які поширюються вимоги ст. 100 ЦПК України. Так, у частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, на чому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 березня 2020 року по справі № 159/4550/19. Доказів того, що між [PERSON] та [PERSON] взагалі відбувалися якісь розмови, в ході яких остання могла висловлювати якісь образи чи погрози заявниці, матеріали заяви не містять взагалі. Більше того - спростовуються твердженнями самої заявниці в першому абзаці заяви, де вона зазначає про відсутність спілкування з [PERSON] . Так само, як і немає жодної вказівки на те, що [PERSON] перебуває/перебувала в місці проживання (перебування) [PERSON] , заборонити що заявниця просить суд. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.11.2018 по справі №756/2072/18 вказав на те, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Враховуючи, що ні заявниця, а ні заінтересована особа не є особами, на яких у відповідності до ст. 3 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству, а [PERSON] , у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження фактів вчинення [PERSON] психологічного насильства стосовно неї та завданої шкоди, а також ризиків настання насильства у майбутньому, відтак, заявниця не набула пріоритетного права на дієвий, ефективний та невідкладний захист засобом видачі обмежувального припису та застосування у відношенні до заінтересованої особи заходів тимчасового обмеження прав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи усі надані учасниками справи докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про необхідність винесення відмови у видачі обмежувального припису. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed