Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-01 00:00:00

18 березня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання за ним права власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення (гараж) загальною площею 48 м.2 , літери за планом «А», що розташований за адресою [ADDRESS] . На обґрунтування позову вказав, що він у 2008 році отримав у постійне користування від [PERSON] будівлю - (гараж) площею (забудови) 48 м.2 , літера за планом «А», яка розміщена за адресою [ADDRESS] . Зазначає, що з першого дня отримання в користування зазначеного об`єкта, добросовісно заволодівши вказаним нерухомим майном, продовжує протягом періоду більшого ніж 10 років відкрито, безперервно володіти зазначеним майном, проводить ремонтні роботи та нести витрати, необхідні для утримання вказаного майна. З огляду на вказане, посилаючись на ст.344 ЦК України, просить визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідач [PERSON] , повідомлена про місце і час розгляду справи, направила до суду заяву про визнання позову. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіркою питання наявності законних підстав для задоволення позову та питання того, чи не порушує визнання позову відповідачами вимог закону, прав, свобод чи інтересів інших осіб, судом встановлено: Дослідивши в порядку спрощеного провадження матеріали справи, суд встановив: Як вбачається з паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого Ульяновським РВ УМВС України 3 квітня 1996 року, [PERSON] , [INFO] є громадянином України, його місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . З копії будівельного паспорту на забудову земельної ділянки встановлено, що забудовниця [PERSON] відповідно до поданої нею заявою 22 лютого 2007 року отримала дозвіл виконавчого комітету Ульяновської міської ради на будівництво господарсько-побутового приміщення на прибудинковій території садиби за адресою [ADDRESS] , наявна схема розташування вказаної будівлі, ескізний проект; Зі звіту про проведення незалежної оцінки нежитлового приміщення (гаража) за адресою [ADDRESS] встановлено, що вартість об`єкту становить 32874 грн. 24 коп. Заявою від 19 лютого 2022 року [PERSON] підтвердила безперешкодне, з 2008 року, з її дозволу використання [PERSON] приміщення господарських будівель за адресою [ADDRESS] . Також повідомила про визнання нею позову та заявила клопотання про розгляд справи без її участі. Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для прийняття визнання відповідачкою позову та задоволення позову з таких підстав. Суд приходить до висновку, що до визначених судом правовідносин сторін підлягають застосуванню такі правові норми: Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до змісту ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Дослідивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку про те, що ці докази не дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування. Позивачем не доведено, що будівля гаражу, яка є предметом спору є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію (зареєстровано в кадастрі). Крім того, умовою набуття особою майном у власність за набувальною давністю передбачає безтитульність володіння вказаним майном. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. З позову вбачається, що підставою користування позивачем спірним нерухомим майном була передача відповідачкою вказаного майна в користування позивача, що є цивільно-правовою угодою і виключає безтитульність володіння. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Виходячи з вказаного, у задоволенні позову повинно бути відмовлено. Судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Outcome: dismissed