Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

12 січня 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] в якому, посилаючись на неналежне виконання відповідачем рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року, просить стягнути на її користь за період з 16.05.2016 року по 23.12.2021 року інфляційні втрати у сумі 11858,42 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3360,90 грн, а всього 15222,32 грн. Ухвалою суду від 18 січня 2022 року провадження по справі відкрито. Справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні. Позивачка, відповідач та представниктретьої особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, причину неявки суду не повідомили, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися. Представник позивача у судовому засіданні наполягав на заочному розгляду справи, під час якого підтримав заявлені позовні вимоги, вважав їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки, відзив на позов у відповідності до ст. 178 п.8 ЦПК України відповідачем надано не було, представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішив справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Вислухавши доводи представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. У судовому засіданні встановлено, що 03.06.2016 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя судом були видані два виконавчі листи на підставі ухваленого 13.04.2016 року судом рішення по цивільній справі № 331/110/16-ц про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в сумі 10000,00 грн. та моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. Виконавчі листи були звернуті до примусового виконання до Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 09.06.2016 державним виконавцем Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГУТЮ у Запорізькій області Васіним П.В. відкриті виконавчі провадження №№ ВП 1341706 та 51341875, які наразі є відкритими та перебувають на виконанні. На теперішній час, рішення суду не виконується, жодних грошових коштів на користь позивача з відповідача у примусовому порядку стягнуто або перераховано у добровільному порядку не було. Відповідно до частини першої статті 509ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Таким чином, судом встановлено, що боржником протягом тривалого часу рішення суду не виконується ні в добровільному, ані в примусовому порядку; за цей час, що становить понад п`ять років, відповідач фактично користується належними до виплати позивачу грошовими коштами, які знецінюються внаслідок інфляції, тому суд приходить до висновку щодо існування підстав для застосування до правовідносин, що склалися між сторонами, положень ст. 625 ЦК України з нарахуванням боржнику 3-х відсотків річних та інфляційних нарахувань на суму боргу за період його несплати з дня набрання законної сили рішенням суду. Отже, відповідач [PERSON] має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло за рішенням на загальну суму 20000,00 грн. З дня набрання законної сили рішенням суду борг відповідачем не сплачений, прострочення виконання грошового зобов`язання становить 2048 днів за період з16.05.2016 по 23.12.2021 року ( згідно заявлених позовних вимог ), за період прострочення зобов`язання з 16.05.2016 по 23.12.2021 інфляційне збільшення становить 11 858,42 грн та 3 % річних 3 363,90 грн, що в загальній сумі становить 15 222,32 грн, а тому з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог. Крім того, ухвалою суду від 18 січня 2022 року, було ухвалено про відстрочку судового збору до постановлення рішення суду, тому у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судових збір на користь держави.

Outcome: approved