Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-21 00:00:00

21.01.2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій, також, зареєстроване місце проживання [PERSON] . Однак, з 2019 року відповідачка за адресою своєї реєстрації не проживає, будь-яких її речей в помешканні немає, місце її перебування наразі невідоме. Зазначені обставини перешкоджають їй реалізувати своє право власності, а тому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з неї на свою користь понесені судові витрати. До початку судового засіданні від представника позивачки надійшла до суду заява з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 19). Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день, час, місце слухання справи повідомлялася належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від неї на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , являється власницею житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.10.2007 року (а.с. 4) та витягом КП «Волинське обласне БТІ» № 16328268 від 18.10.2007 року (а.с. 5), копії яких містяться в матеріалах справи. Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у кв. [ADDRESS] серії А № 73344, у даному житловому приміщенні з 05.08.2019 року зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-10). Зазначене також підтверджується довідкю «Департаменту ЦНАП у м. Луцьку» № 839 від 13.01.2022 року (а.с. 12). Як вбачається із довідки Луцького РУП ГУНП у Волинській області № 1292/50/04-22 від 11.01.2022 року, в ході проведення перевірки за заявою [PERSON] було встановлено, що відповідач [PERSON] у 2019 році вибула на проживання до Італії та з того часу дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин відсутності з дня її реєстрації, наявність між нею і власницею житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, суд вважає доведеним, що реєстрація [PERSON] в належному позивачці житловому приміщенні, впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних допомог, у зв`язку з чим остання змушена нести додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію їх права власності на житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що є всі передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено, судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із наведеної норми чинного законодавства, з відповідачки на користь позивачки також слід стягнути понесені останньою витрати на сплату судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 150 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved