Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що ним, на виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, сплачено потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 3 175 гривень 82 копійки. Оскільки, позивач зазначає, що відповідач є винним в порушенні Правил дорожнього руху, на підставі статей 38, 39 і 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статей 1166, 1187, 1188 і 1191 ЦК України, до нього перейшло право вимоги до особи відповідальної за завдані збитки та просить стягнути з відповідача грошові кошти у вказаній сумі та вартість послуг оцінки вартості заподіяної шкоди, що було замовлено позивачем. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Оскільки відповідач, який отримав копію ухвали про відкриття провадження, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Постановою судді Печерського районного суду м. Києва Карабаня В.М. від 12 лютого 2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 757/74109/17 встановлено, що 24.11.2017 року о 21 годині 40 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Део Нексія» державний номер [NUMBER] по вулиці Басейній 12 в місті Києві, не врахував швидкості руху і дорожньої обстановки та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Хюндай» державний номер [NUMBER] , що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів, чим порушив пункт 13.1 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Вказаною постановою встановлено винність [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП і притягнуто його до адміністративної відповідальності (а. с. 5). Нормою частини 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Інший учасник вказаної ДТП - [PERSON] в порядку і на умовах передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомив позивача про дану ДТП та звернувся із заявою від 20.02.2018 року про виплату страхового відшкодування, що підтверджується відповідними письмовими документами, які знаходяться в матеріалах справи (а.с. 6 - 7, 28). Відповідно до Звіту № 0086В про оцінку від 03.01.2018 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Hyundai» державний номер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 3 175 гривень 82 копійки (а.с. 12 - 23). На підставі Наказу позивача від 14.05.2018 року № 4537, на виконання вимог статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачем на користь [PERSON] сплачено страхове відшкодування в сумі 3 175 гривень 82 копійки, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 904811 від 15.05.2018 року (а.с. 35, 38). Згідно із пунктом 38.1.2. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Як встановлено під час розгляду справи з матеріалів справи, відповідач був водієм транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду; станом на дату ДТП його цивільно-правова відповідальність застрахована не була. Також, під час розгляду справи по суті, суду не надано доказів того, що відповідач є особою, зазначеною у пункті 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Нормою частини 1 статті 1166 ЦК України, передбачено, що шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Норма пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України передбачає, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України). Отже, слід зробити висновок, що на підставі частини першої статті 1191 ЦК України та статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у позивача виникло право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Таким чином, з відповідача в порядку регресу на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 3 175 гривень 82 копійки. Крім того, позивач зазначає про оплату послуг зі складання звіту № 0086В про оцінку від 03.01.2018 року у зв`язку із проведенням вказаних страхових дій на суму 700 гривень 00 копійок, на підтвердження чого додав до позову копії рахунку № 0086В від 03.01.2018 року і акту № 0086В без дати (а.с. 36, 37). Натомість, рахунок і акт не належними доказами здійснення відповідної оплати. Оплата має бути підтверджена, наприклад, платіжним дорученням чи іншим фіскальним документом. Проте, вимоги позивача про стягнення суми оплати вартості проведення звіту, задоволенню не підлягають, оскільки позивач не підтвердив факт здійснення зазначеної оплати послуг. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в частині суми виплати страхового відшкодування. При цьому, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial