Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з вказаним позовом до [PERSON] (далі - Відповідач). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона в порядку спадкування стала власником житлового будинку по [ADDRESS] , в якому окрім неї зареєстровані: її донька [PERSON] , її діти [PERSON] та [PERSON] , а також відповідч по справі [PERSON] . Підставою реєстрації місця проживання Відповідача у помешканні Позивача, було спільне проживання у зареєстрованому шлюбі доньки позивача з відповідачем по справі. З 29 грудня 2020 року відповідач залишив своє місце реєстрації проживання. На підставі рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 16.08.2021 року, шлюб між донькою позивача та відповідачем по справі було розірвано. Та оскільки в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку Відповідач не намагається, уникає спілкування з цього приводу з Позивачем, участі у витратах на утримання будинку не приймає, його реєстрація є перешкодою для отримання Позивачем житлової субсидії, а тому такими діями Відповідач чинить перешкоди в повноцінній реалізації права власності Позивача, яка просила суд визнати його таким, що втратив право користування озвученим майном. Ухвалою суду від 19 липня 2021 року по справі відрито провадження та надано сторонам строк для подання заяв по суті. Сторона позивача у судове засідання не з`явилась. Представник позивача за дорученням Шеремет А.М. подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без сторони позивача, зазначила, що позовні вимоги підтримують, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час, день та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку належним чином. Відповідно до ч.11ст.128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов до наступних висновків. Згідно із ч. 1.ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Як встановлено в ході судового розгляду, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Кам`янської міської ради від 01.11.2021 року № 808, вбачається, що за зазначеною адресою зареєстровані: Позивач [PERSON] , її донька [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] , а також відповідч по справі [PERSON] . Підставою реєстрації місця проживання Відповідача в будинку Позивача була реєстрація шлюбу у 2010 році донькою Позивача [PERSON] з Відповідачем по справі [PERSON] . 16 серпня 2021 року на підставі заочного рішення Кам`янського районного суду (справа № 696/340/21) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Рішення суду набрало законної сили 21 вересня 2021 року (а.с.9,10). 3 29 грудня 2020 року, Відповідач не проживає в житловому будинку Позивача за адресою : [ADDRESS] . Дане підтверджено довідкою, виданою старостою с.Косарі виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаського району Черкаської області від 01.11.2021 року № 809 (а.с.5). Також факт відсутності Відповідача понад один рік, за місцем реєстрації адреси його проживання підтверджений актами «Про непроживання за місцем реєстрації», засвідченими свідками по справі [PERSON] та [PERSON] та старостою с.Косарі [PERSON] від 20.12.2021 року (а.с.11-13). Як зазначила Позивач, Відповідач добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, уникає спілкування з цього приводу. Участі у витратах на утримання будинку не приймає, його реєстрація є перешкодою для отримання Позивачем житлової субсидії, а тому такими діями Відповідач чинить перешкоди в повноцінній реалізації права власності Позивача. Як встановлено в судовому засіданні, договір найму жилого приміщення між Позивачем та Відповідачем не укладався. Згоди на користування жилим приміщенням Позивач не надавала. Відповідач по справі не є членом її сім`ї, спільний побутом сторони по справі не пов`язані. На час розгляду справи, Відповідач проживає в [ADDRESS] , що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення особисто поштового відправлення. Тобто спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок(квартиру), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство,пов`язані спільним побутом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16). Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації Відповідача. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплаченого нею при подачі позову судового збору в сумі 908 гривень 00 копійок. За таких обставин суд,

Outcome: approved