Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

У вересні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання колишнього її співвласника [PERSON] , її доньки [PERSON] та малолітнього онука [PERSON] . Як стверджував [PERSON] , указані особи відмовляються звільняти квартиру [ADDRESS] та добровільно знятись з реєстрації місця проживання, створюючи позивачеві перешкоди у користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою. З цих підстав [PERSON] просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , однак він був залишений судом без розгляду у зв`язку з пропуском строку для його подання. Залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації пояснення щодо позову [PERSON] до суду не подала. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Маринченко М.М. від 29 вересня 2016 року було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2017 року справу № 756/11758/16-ц за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Васалатію К.А. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року позов [PERSON] залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року вказану ухвалу суду першої інстанції скасовано та скеровано справу до Оболонського районного суду м. Києва для продовження розгляду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року № 103 справу № 756/11758/16-ц за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. За клопотанням представника позивача ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року зупинено провадження у справі до вирішення Першим Сенатом Конституційного Суду України справи № 3-165/2019 (3649/19) за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року провадження у справі поновлено. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності її довірителя. Відповідач [PERSON] , яка також є законним представником малолітнього відповідача [PERSON] , представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила, заяву про розгляд справи за відсутності свого представника до суду не подала. За таких обставин, ураховуючи приписи ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу за відсутності позивача та представника третьої особи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши вступні слова учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що 22 грудня 2010 року [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] укладеного договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.С., зареєстрований в реєстрі за № 3257, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) запозичив [PERSON] (позичальник) грошові кошти у сумі 71000,00 доларів США, а вона зобов`язалась їх повернути у термін до 22 грудня 2011 року. Цього ж дня для забезпечення виконання позичальником зобов`язань, узятих на себе за договором позики від 22 грудня 2010 року [PERSON] і [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] , [PERSON] передали [PERSON] в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. і зареєстрований в реєстрі за № 3258 (т. 1, а. с. 8-15). У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] порушила умови договору позики від 22 грудня 2010 року, іпотекодержателем [PERSON] у позасудовому порядку врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що було передбачено умовами договору іпотеки від 22 грудня 2010 року, шляхом набуття права власності на спірне майно. Ст. 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У ч. 2 цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі "Сколло проти Італії" дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою "розумні підстави" (п. 28 рішення). У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів". Таким законодавчим актом в Україні є ЖК УРСР, ч. 2 ст. 109 якого установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Покупець житла, що перебувало в іпотеці, мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням, у тому числі щодо права проживання попередніх власників. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України "Про іпотеку", є передбачуваними. До спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України "Про іпотеку" (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 740/5510/19-ц). Оскільки квартира [ADDRESS] була придбана не за рахунок коштів, отриманих в позику (т. 1, а. с. 66-69), виселення відповідачів допускається лише з одночасним наданням їм іншого постійного жилого приміщення. Також суд звертає увагу на те, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя [PERSON] був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] , зокрема про наявність відповідних речових прав у [PERSON] та членів її сім`ї [PERSON] і [PERSON] , які зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] . Позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Норма ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР на час реалізації іпотекодержателем [PERSON] права на звернення стягнення на предмет іпотеки містила заборону виселення осіб без надання іншого жилого приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Отже, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування цим житлом (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 09 вересня 2021 року в справі № 205/5044/19, від 06 жовтня 2021 року № 357/8500/20). Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України). Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] була придбана не за рахунок коштів, отриманих в позику, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого придатного для проживання житла, чи житла, яке має бути надано їм одночасно з виселенням, підстави для їх виселення без надання іншого постійного жилого приміщення відсутні. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого постійного жилого приміщення.

Outcome: dismissed