Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] , належить квартира [ADDRESS] , а саме [PERSON] належить 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 2014 року, [PERSON] належить 2/3 частини квартири на підставі договору дарування 1/3 частини квартири від 17 серпня 2017 року (1/3 частина квартири), та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 2014 року (1/3 частина квартири). На даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 3 особи, а саме: [PERSON] - позивач по справі, зареєстрований з 03.09.1993 року; [PERSON] - позивач по справі, зареєстрована з 03.09.1993 року; [PERSON] - відповідач по справі, зареєстрований з 28.12.2005 року. [PERSON] , яка є їхньою матір`ю, значиться у числі зареєстрованих осіб, але вона [INFO] померла. Отримавши відповідь з управління з питань державної реєстрації їм стало відомо, що їхня померла мати, [PERSON] , не знята з місця реєстрації, і вони на разі звернулися до компетентного органу для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у зв`язку зі смертю. Відповідач по справі не є членом їх сім`ї в розумінні ст. 64 ЖК України. Відповідач [PERSON] проживав разом з їхньою матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , разом як чоловік та жінка починаючи з 2005 року до дня її смерті. В 2005 році квартирою [ADDRESS] володіла [PERSON] , їхня баба, та мати [PERSON] , то вона в 2005 році давала згоду на реєстрацію у вказану квартиру [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після смерті їхньої матері [PERSON] , яка померла [INFO] відповідач по справі частково проживав в квартирі [ADDRESS] , а періодично проживав в іншому житлі (адреса їм не відома). Починаючи з 01 вересня 2020 року відповідач забрав свої особисті речі, які знаходились в квартирі, та переїхав проживати до іншого житла. Їм не повідомив відповідач, куди саме він поїхав, і де буде проживати, та й вони йому не є родичами, тому він і не вважав за потрібне підтримувати зв`язок з ними. Відповідач по справі з 01 вересня 2020 року не з`являвся до квартири [ADDRESS] . Особистих речей відповідача в квартирі немає. Факт не проживання відповідача [PERSON] з 01 вересня 2020 року по даний час в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом опитування сусідів від 17.11. 2021 року. На даний час всі витрати по утриманню житла несуть позивачі по справі. Поведінка відповідача, щодо не сплати комунальних послуг за квартиру, порушує їхні права, оскільки вони повинні самостійно нести витрати за наданні комунальні послуги. По-друге, порушується їх право, в тому, що з врахуванням в членах їхньої сім`ї відповідач, який фактично не проживає вони вимушені сплачувати комунальні послуги і за особу, яка є зареєстрована, але фактично не проживає. По-третє, в планах у них є бажання відчужити вказану квартиру, аби вони, позивачі по справі, могли купити собі житло окремо один від одного, а реєстрація в квартирі відповідача перешкоджає продати належну їм на праві власності квартиру. Просить усунути [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перешкоди у праві користування та розпорядження власністю, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення правом користування [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач по справі повторно не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки в судові засідання відповідач суд не повідомив, своїм правом на надання відзиву на позов не скористався, заяв про відкладення слухання справи чи розгляд справи за його відсутності до суду не скеровував. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст.\~223,\~280,\~281 ЦПК України\~суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача, відповідача, в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Заслухавши представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд виходить до наступного. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , належить квартира [ADDRESS] , а саме [PERSON] належить 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 2014 року, [PERSON] належить 2/3 частини квартири на підставі договору дарування 1/3 частини квартири від 17 серпня 2017 року (1/3 частина квартири), та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 2014 року (1/3 частина квартири). На даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 3 особи, а саме: [PERSON] - зареєстрований з 03.09.1993 року; [PERSON] - зареєстрована з 03.09.1993 року; [PERSON] - зареєстрований з 28.12.2005 року. [PERSON] , яка є матір`ю позивачів, значиться у числі зареєстрованих осіб, однак [INFO] вона померла. Отримавши відповідь з управління з питань державної реєстрації позивачам стало відомо, що їхня померла мати, [PERSON] , не знята з місця реєстрації, а тому вони звернулися до компетентного органу для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у зв`язку зі смертю. Відповідач по справі не є членом сім`ї позивачів в розумінні ст. 64 ЖК України. Відповідач [PERSON] проживав разом з покійною матір`ю позивачів, [PERSON] , яка померла [INFO] , разом як чоловік та жінка починаючи з 2005 року до дня її смерті. В 2005 році квартирою [ADDRESS] володіла [PERSON] , баба позивачів, та мати [PERSON] , яка в 2005 році давала згоду на реєстрацію у вказану квартиру [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері позивачів, [PERSON] , яка померла [INFO] відповідач по справі частково проживав в квартирі [ADDRESS] , а періодично проживав в іншому житлі (адреса позивачам не відома). Починаючи з 01 вересня 2020 року відповідач забрав свої особисті речі, які знаходились в квартирі, та переїхав проживати до іншого житла. Відповідач не повідомив позивачів куди саме він поїхав, і де буде проживати. Відповідач по справі з 01 вересня 2020 року не з`являвся до квартири [ADDRESS] . Особистих речей відповідача в квартирі немає. Факт не проживання відповідача [PERSON] з 01 вересня 2020 року по даний час в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом опитування сусідів від 17.11.2021 року. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] також підтвердила дані факти та повідомила, що після смерті [PERSON] відповідач зібрав свої речі та покинув квартиру. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від ЗО червня 2015 року (справа № 21-1438а15), постанові Верховного суду України у справі № 825/1335/13 від 01.03.2016 року, та Верховного суду від 21.03.2018 року ( справа №820/6316/15). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З урахуванням вищевикладеного вбачається, що цивільні права позивачів порушуються відповідачем, оскільки ним створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вказані цивільні права підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачами. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, в якій зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до норм ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенню створює перешкоди позивачам у користуванні, розпорядженні належним їм майном. На підставі викладеного,

Outcome: approved