Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 06 липня 2021 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним цивільним позовом до відповідача [PERSON] в обґрунтування якого вказала, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на приватизовану ним за життя земельну ділянку, загальною площею 11,2266 га, яка складається з двох частин площею 3,4402 га та 7,7864 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. У встановлений законом шестимісячний строк [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, в тому числі і стосовно названої земельної ділянки, однак нотаріус повідомила, що за життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 29 грудня 2004 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І. за р./№1555, згідно якого батько заповів вищевказану земельну ділянку відповідачеві [PERSON] . Підкреслила, що обставини, які передували складанню цього заповіту, свідчать про відсутність волевиявлення батька на його складання та уведення його відповідачем в оману щодо істотних обставин. Зокрема, 29.03.2004 [PERSON] надав [PERSON] доручення строком на 10 років із правом на здійснення ряду повноважень щодо належної йому земельної ділянки, загальною площею 11,2266 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. Проте, після закінчення строку дії цього доручення [PERSON] відмовився повертати [PERSON] земельну ділянку. Як з`ясувалося, [PERSON] уклав договори оренди зі своєю ж дружиною [PERSON] без згоди на це [PERSON] та всупереч його інтересам, що стало наслідком звернення останнього до суду з позовом про визнання недійсними таких правочинів. Так, згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.08.2014 визнано недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених 14.08.2013 між [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяв [PERSON] та [PERSON] , площею 3,4402 га та 7,7864 га та зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] вищевказані земельні ділянки. При цьому позивачка відмітила не випадковим той факт, що після видачі 29.03.2004 [PERSON] доручення [PERSON] на користування земельною ділянкою у грудні цього ж року на ім`я останнього було складено заповіт батьком на цю ж земельну ділянку. Наголосила, що за життя її батько ніколи не висловлював наміру заповісти належне йому майно іншим стороннім особам. Відповідач [PERSON] є для нього чужою людиною, а довіряв він лише позивачці, як його рідній дочці, про що свідчить той факт, що саме у неї зберігалися всі його особисті документи, в тому числі і оригінал державного акту про право власності [PERSON] на вищевказані земельні ділянки, які після рішення суду у 2014 році відповідач повернув її батькові. Після цих подій [PERSON] видав на її ім`я довіреність на представництво його інтересів з усіх питань, що стосується цієї земельної ділянки. Відтак, з огляду на правовідносини, які склалися між заповідачем та спадкоємцем [PERSON] , позивачка [PERSON] вважає, що волевиявлення [PERSON] під час його складання на користь [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі, він помилився щодо природи спірного заповіту, мав невірне уявлення про його обставини та права сторін, що має істотне значення в розумінні положень ст. 229 ЦК України, тому просила визнати вказаний заповіт недійсним. У судовому засіданні позивачка [PERSON] , посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити. При цьому додатково пояснила, що батько їй говорив, що був у нотаріуса для того щоб скласти довіреність на [PERSON] на користування землею строком на 10 років. Про заповіт нічого ніколи їй не говорив, хоча між ними склалися досить довірливі відносини. Вказала, що батько був цілком здоровий, писемний. На момент посвідчення спірного заповіту з ним на той час вона не проживала. Представник позивачки окрім доводів висловлених у позові та додаткових поясненнях, наголосив, що на відсутність у [PERSON] волевиявлення на складання заповіту на користь [PERSON] , свідчить присутність останнього під час складання цього заповіту, що суперечить принципам таємниці посвідчення заповітів, зважаючи на те, що заповідач жодних вад здоров`я не мав був писемний і не потребував свідків для його посвідчення, особливо особи, на користь якої цей заповіт складався. З огляду на викладене просив визнати названий заповіт недійсним. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду справи пред`явлений до нього позов не визнав, пояснив, що він добре знав подружжя [PERSON] , оскільки з ними товаришував. У 1999-2000 роках, коли розпаювали майно колгоспу, у якому працював [PERSON] , останньому не вдалося відразу отримати земельну частку (пай), тому він звернувся до нього (відповідача) з тим щоб він сприяв в отриманні земельної ділянки. Зокрема, у 2001 році він найняв за власні кошти адвоката для [PERSON] , який склав та подав відповідний позов до суду. Отримавши позитивне рішення та допомігши [PERSON] виготовивши у подальшому на підставі нього державний акт на право власності на землю, подружжя [PERSON] відразу звернулося до нього з пропозицією взяти в оренду цю земельну ділянку. Він погодився і у березні 2004 року [PERSON] склав на нього нотаріально посвідчене доручення на користування та розпорядження цією землею. На підставі цього доручення він уклав договір оренди цієї землі з дружиною, що, як він згодом дізнався, суперечило закону і стало наслідком визнання цієї угоди недійсною. У 2004 на святі з нагоди його Дня народження подружжя [PERSON] , перебуваючи у гостях у нього вдома, запропонували йому, в якості подарунку, взяти у них цю землю, мовляв вони б ніколи без його допомоги цю землю самі не отримали б, а він ( [PERSON] ) їм завжди у всьому підтримував та допомагав, в тому числі фінансово у тяжкий період. При цьому [PERSON] , дружина [PERSON] , категорично заборонила йому розповідати будь-кому про цей заповіт. Вказав, що у той період у позивачки з її батьками не зовсім були добрі відносини. Відтак, у кінці грудня 2004 року він власним автомобілем підвіз подружжя [PERSON] до приватного нотаріуса Кот Л.І., Під час складання [PERSON] та посвідчення нотаріусом заповіту була присутня його дружина та він сам ( [PERSON] ). Він особисто бачив як [PERSON] спочатку прочитав, а потім підписав вказаний заповіт. Ніхто на нього тиску не чинив. Наголосив, що складання відповідного заповідального розпорядження відбулося за особистої волі самого [PERSON] відповідне рішення якого підтримувала також його, нині покійна, дружина [PERSON] . Вказав, що саме після смерті останньої позивачка взяла на себе керування земельними ділянками батьків і саме з її ініціативи відбулося оскарження договорів оренди землі, тоді як сам [PERSON] цього не хотів. Заповідач був цілком здоровим, що б правильно усвідомлювати, який правочин він вчиняє. Повідомив, що він своєчасно подав заяву про прийняття спадщини за оспорюваним заповітом. За таких обставин вважає позов [PERSON] безпідставним і просив у його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак під час його участі у судовому засіданні, що мало місце 03.02.2022, останній наголошував, що рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.08.2014, згідно якого визнані недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених 14.08.2013 між [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяв [PERSON] та [PERSON] не мають жодного значення для розгляду цієї справи і навіть за наявності спору щодо договору оренди земельної ділянки, це не свідчать про відсутність вільного волевиявлення [PERSON] на складання заповіту на користь [PERSON] щодо цієї ж земельної ділянки, у зв`язку з чим просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Заяви (клопотання) сторін та процесуальні дії суду у справі. Ухвалою судді від 09 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.38). За ухвалою судді від 09 липня 2021 року за клопотанням позивачки витребувано: - у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіди Є.М. копію спадкової справи після смерті [PERSON] ; - у приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. копію заповіту, посвідченого 29.12.2004 за р./№1555 на ім`я [PERSON] - з архіву Софіївського районного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 193/1487/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, про визнання договорів оренди землі недійсними (а.с.39). 10.08.2021 до суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] (а.с.61). 03.09.2021 від представника позивача [PERSON] надійшли додаткові пояснення з урахування відзиву відповідача (відповідь на відзив) (а.с.91). За ухвалами суду від 05 жовтня 2021 року та від 21 березня 2022 року призначено судовий розгляд справи за участі представника позивача [PERSON] у режимі відеоконференції (а.с. 108, 151). За ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. інформацію про місце посвідчення оспорюванного заповіту з наданням Витягу із записом про вчинення нотаріальної дії з Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі нотаріальної контори, Витяг з алфавітної книги обліку заповітів із записом щодо посвідчення оспорюваного заповіту та витяг із Спадкового реєстру з відомостями про реєстрацію 29.12.2004 заповіту [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.112). За ухвалою суду від 24 грудня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.141). Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 13). Після його смерті відкрилась спадщина, у тому числі на земельну ділянку, загальною площею 11,2266 га, яка згідно плану її розташування складається з двох частин: площею 3,4402 га та відповідно 7,7864 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, що підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ДП № 029285 від 25.03.2004 (а.с.15). За життя [PERSON] зробив заповідальне розпорядження, посвідчене 29 грудня 2004 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Кот Л.І., за р./№1555, згідно якого заповів вищевказану земельну ділянку відповідачеві [PERSON] (а.с.45) Як видно з матеріалів спадкової справи № 46/2021, після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщину за законом звернулися 07.04.2021 дочки спадкодавця [PERSON] та позивачка у справі [PERSON] , а 20.04.2021 - відповідач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за оспорюваним заповітом (а.с. 69, 72, 80 (всі на звороті)). Судом установлено, що згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області, ухваленого 20 серпня 2014 року у цивільній справі № 193/1487/14-ц за відповідним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, визнано недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених 14.08.2013 між [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяв [PERSON] та [PERSON] , площею 3,4402 га та 7,7864 га та зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] вищевказані земельні ділянки (а.с.32 -33). Як видно зі змісту цього рішення, підставою визнання вказаних правочинів недійсними слугувало порушення [PERSON] , на якого [PERSON] склав нотаріально посвідчене доручення на розпорядження вищевказаними земельними ділянками від 29.03.2004, заборони вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах через укладення спірних договорів оренди землі зі своєю дружиною [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є\~справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для\~визнання правочину\~недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути\~визнаний судом\~недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Звертаючись до суду із позовом про\~визнання недійсним заповіту, посвідченим 29\~грудня 2004\~року приватним\~нотаріусом Софіївського\~районного нотаріального\~округу Кот\~Л.І.,\~за р./№1555,\~згідно якого\~ [PERSON] \~заповів [PERSON] \~належну йому\~земельну ділянку\~згідно державного\~акту на\~земельну ділянку,\~серії ДП\~№ 029285\~від 25.03.2004,\~позивачка [PERSON] одночасно посилалася на кілька різних підстав недійсності правочину, зокрема у зв`язку з відсутністю волевиявлення заповідача на його укладення; уведення його відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення та через вчинення спадкодавцем помилки щодо природи спірного заповіту, оскільки останній мав невірні уявлення про його обставин та права сторін за заповітом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Щодо\~визнання недійсним спірного заповіту у зв`язку з укладанням його внаслідок застосування обману спадкоємцем. Відповідно до вимог статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом\~недійсним.\~Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що\~під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла\~під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла\~під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачка та її представник, в обґрунтування зазначених вище підстав для визнання заповіту від 29.12.2004 недійсним посилалися на одній й ті ж обставини. Зокрема, на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2014 року у цивільній справі № 193/1487/14-ц, згідно якого визнано недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених 14.08.2013 між [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяв [PERSON] та [PERSON] , площею 3,4402 га та 7,7864 га та зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] вищевказані земельні ділянки. Згідно доводів сторони позивача, не міг добровільно [PERSON] заповісти [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 11,2266 га, через неприязні відносини з останнім, які виникли під час порушення [PERSON] домовленостей про добровільне повернення отриманої у користування вищеназваної земельної ділянки на підставі доручення строком на 10 років та подальшого оспорювання [PERSON] у судовому порядку чинності договорів оренди цієї землі. Між тим, суд дійшов висновку, що саме лише посилання на спір щодо оренди земельної ділянки, який вирішено на користь [PERSON] , не має правового значення під час вирішення спору що чинності оспорюваного заповіту, навіть якщо земельна ділянка, яку заповів [PERSON] відповідачеві, була предметом договорів оренди землі, які визнано недійсними. Відтак встановленні за відповідним рішенням Софіївського районного суду від 20.08.2014 обставини та правовідносини між довірителем (власником землі) та повіреним, за відсутності інших доказів, не мають та не можуть вважатися належними і допустимим доказом відсутності волевиявлення [PERSON] , введення його в оману відповідачем під час складання оспорюваного заповіту, так само як і вчинення його останнім під впливом помилки. Ознайомлюючись з матеріалами цивільної справи № 193/1487/14-ц, судом з`ясовано, що рішення було ухвалено у першому ж підготовчому судовому засіданні у зв`язку з визнанням позову відповідачем [PERSON] . Після цього рішення останній добровільно повернув [PERSON] державний акт на землю, що підтвердила сама позивачка, відтак спір щодо витребування правовстановлюючого документу на землю був відсутній. При цьому слід зауважити, що заповіт був складений у грудні 2004 року, тоді як спір щодо оренди землі між [PERSON] та [PERSON] виник лише через 10 років у липні 2014 року, проте не зважаючи на це до дня своєї смерті, яка настала [INFO] , заповідач за наявності можливості, в силу вимог статті 1254 ЦК України, не скористався своїм правом за увесь цей час скасувати заповіт чи внести до нього зміни. Що може свідчити про залишення товариських відносин з [PERSON] після вирішення даного цивільного спору, а відтак суд вважає, що при укладенні оспорюваного заповіту волевиявлення [PERSON] було вільним, відповідало його внутрішній волі, оскільки він бажав залишити зазначену вище земельну ділянку саме [PERSON] . Слід зазначити, що у період посвідчення оспорюваного заповіту позивачка не проживала разом зі своїми батьками, а тому, імовірно, останній не були відомі справжні відносини, як чклалися між [PERSON] та [PERSON] . До того ж погіршення між сторонами за заповітом відносин, бажання [PERSON] іншим чином розпорядитись землею не є підставою для визнання правочину недійсним, так як це не є помилкою у розумінні частини першої\~статті 229 ЦК України\~щодо обставин, які мають істотне значення, а саме помилкою щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін тощо, помилка щодо мотивів правочину істотного значення не має. У зв`язку з цим суд вважає, що\~відсутні підстави для визнання заповіту таким, що вчинений під впливом помилки. Також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи обставини, з якими закон пов`язує застосування ч. 1 ст. 230 ЦК України. Крім того, при посвідченні заповіту від 29 грудня 2004 року зміст статей 1235 та 1241 ЦК України приватним нотаріусом заповідачу було роз`яснено. Заповіт містить позначення, що його підписано власноручно\~ [PERSON] . Перед його посвідченням перевірена особа заповідача та його дієздатність. Згідно наданих приватним нотаріусом Кот Л.І. витягу з Журналу реєстру нотаріальних дій за 2004 рік 29 грудня за п/н 1555 мається запис про реєстрацію заповіту [PERSON] на земельну ділянку о 09:15 год., навпроти якого присутній власноручний підпис [PERSON] про отримання цього заповіту (а.с.126-127). Належних доказів, що заповіт та інші документи, у зв`язку з його складанням, заповідачем [PERSON] не підписувалися, позивачкою суду не надано. Крім того, з наданої нотаріусом витягу з Алфавітної книги обліку заповітів з 14.08.2003 по 30.12.2004 роки, на сторінці літери «Х» мається запис про посвідчення 29.12.2004, за реєстровим номером 1555, заповіту [PERSON] . З письмових пояснень вказаного приватного нотаріуса видно, що заповіт посвідчувався нею у робочому приміщенні по [ADDRESS] . Суд відзначає, що посвідчення заповіту відбулося з дотриманням усіх чинних на момент його складання вимог передбачених пунктом 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема щодо форми та порядку його посвідчення. Як зауважив нотаріус у своїх поясненнях, підстав для викладення заповіту в іншій формі та з залученням свідків, або його посвідчення за межами робочого місця приватного нотаріуса не було. Доводи представника позивача, що посвідчення заповіту відбулося у присутності спадкоємця [PERSON] , що є порушенням таємниці заповіту,\~не заслуговують на увагу, оскільки згідно з правовою позицією, висловленою у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 08.09.2021 у справі № 153/656/19, дотримання нотаріальної\~таємниці поширюється\~на осіб,\~яким про\~посвідчення заповіту\~стало відомо\~у зв`язку\~з виконанням\~ними службових\~обов`язків,\~свідків,\~та особу,\~яка підписує\~заповіт замість\~заповідача,\~а не\~на заповідача.\~Тому складання\~заповідачем заповіту\~в присутності\~інших осіб\~не може\~розцінюватися як порушенням таємниці заповіту. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відтак, законодавство України про спадкування проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. За таких обставин, позовні вимоги позивачки [PERSON] про визнання заповіту недійсним, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат. Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою позовних вимог позивачки у повному обсязі, судові витрати, які вона понесла за їх пред`явлення, слід віднести на її рахунок. \~Докази понесення відповідачем витрат на правничу допомогу суду не надано. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed