Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-28 00:00:00

Короткий виклад обставин справи [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Ракущинець Андрій Андрашович, звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №2, виданий 08.01.2019 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, на користь АТ Комерційний Банк «Приват Банк» в рахунок примусового стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з банком шляхом звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру в [ADDRESS] на суму 55 565,18 дол.США, в тому числі 22 257,42 дол.США заборгованості за кредитом, 12 914,36 дол.США заборгованості за відсотками, 2 667,60 дол. США заборгованості за комісією, 17 725,80 дол.США заборгованості за пенею. Позов обґрунтовує тим, що позивачу стало відомо разом із заявою про відкриття виконавчого провадження, що відповідач пред`явив до примусового виконання виконавчий лист - виконавчий напис № 2, виданий 08.01.2019р. Вказаний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Боднар Іриною Михайлівною. Виконавчий напис вчинений на користь AT Комерційний Банк «ПриватБанк» в рахунок примусового стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з банком шляхом звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру в [ADDRESS] на суму 55 565,18 дол. США, в тому числі 22 257,42 дол. США заборгованості за кредитом, 12 914,36 дол. США заборгованості за відсотками, 2 667,60 дол. США заборгованості за комісією, 17 725,80 дол. США заборгованості за пенею. Позивач вважає, що вчинення вказаного виконавчого напису не відповідає вимогам загального та спеціального законодавства, яким регулюється здійснення даної процедури. Позивач вказує, що було порушено процедуру вчинення виконавчого напису. Зазначає, що відповідно до п. 95 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021р. у справі №910/10374/17 порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. До виконавчого напису не підшитий належний пакет документів, який підтверджує заборгованість позивачем перед кредитором, а також відсутній документ про надіслання вимоги позивачу (боржнику за виконавчим написом) про наявність боргу. Вказує, що аналіз підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, дає підстави дійти висновку про те, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Позивач посилається на те, що сплили строки давності вчинення виконавчого напису, виконавчий напис вчинений за період 13 років, 4 міс. 25 днів - з 23.06.2005р. по 12.11.2018 року. Посилається на позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17. Як підставу для скасування виконавчого напису нотаріуса позивач зазначає про відсутність боргу, який може бути стягнутий за виконавчим написом, а також наявність спору. Так, Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.07.2021р. по справі №308/8321/15-ц судом вирішено: визнати недійсними положення п.1.1. Кредитного договору в частині «сплачувати відсотки у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісію у розмірі 0,19% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати», починаючи з 19 лютого 2007 року; визнати недійсними положення договору Купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги б/н від 19 лютого 2007 року, укладеного між «Юкрейн мортгейдж лоун файненс №1 Пі-Ел-Сі» та ЗAT КБ «Приватбанк» в частині купівлі (уступки) права вимоги по отриманню процентів та комісій від [PERSON] за Кредитним договором №MKZ7GH00000070 від 23.06.2005р.; визнати припиненими з 25.06.2013 Кредитний договір №MKZ7GH00000070 від 23.06.2005, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого являється акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та Договір Іпотеки всс 265790, 265889, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Капітулою Г.Д. під №253. Вказує що хоча це рішення і не набуло законної сили, однак свідчить про те, що виконавчий напис може бути вчинено за відсутності спору між сторонами щодо заборгованості, в іншому випадку спір підлягає вирішенню судом. Однак у цьому випадку має місце не лише існування невирішених судових спорів на момент вчинення виконавчого напису щодо стягнення спірної заборгованості, а й відсутність у цілому, прозорості вимог кредитора до боржника, яка б надавала можливість визначити зміст, умови виконання та дійсний розмір спірних зобов`язань. Зазначає, що нотаріусом як документ, що підтверджує безспірність заборгованості, було взято наданий банком розрахунок суми заборгованості, проте цей розрахунок не є документом, який підтверджує безспірність вимог банку. Належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, могли бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Позивач вказує про спірність суми заборгованості. 17.03.2015 року «Приватбанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом про стягнення з [PERSON] на користь банку боргу за кредитним договором. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15.04.2015р. по справі № 308/3374/15 відкрито провадження у справі. Ухвалою від 25.08.2015р. провадження у справі зупинено і не відновлено по сьогоднішній день. Зазначає, що оскільки строк кредитного договору сплив, у банку відсутні підстави для стягнення боргу по кредитному договору. Посилається на правовий висновок щодо застосування норм права, що міститься у п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року. Вказує, що аналіз норм чинного законодавства та умов кредитного договору свідчить про те, що розмір пені, визначений Законом та погоджений сторонами у кредитному договору, пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. При цьому оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. При цьому, саме у гривні пеня повинна обчислюватися щоденно (на момент щоденного прострочення зобов`язання). Враховуючи наведене, вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені нарахованої в іноземній валюті. Процесуальні дії по справі: 30 листопада 2021 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Ракущинець А.А. було подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.12.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху (а.с.52-54). 07 грудня 2021 року представником позивача усунуті зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021 року заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Ракущинець А.А. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, - задоволено. Зупинено стягнення на підставі виконавчого напису №2 від 08 січня 2019 року, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, яким пропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (а.с.57-60). Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.12.2021 року прийнято до розгляду відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи (а.с.75-76). 01 квітня 2022 року через систему «Електронний суд» від відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за яким існують невиконані кредитні зобов`язання [PERSON] перед AT КБ «ПриватБанк». Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позивач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Позивач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав Позивачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Позивач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто зобов`язання за договором не виконав, в результаті чого, Банк звернувся для захисту свого порушеного права до нотаріусу для вчинення виконавчого напису. Зазначає, що відповідно до п.2.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Позивачу на його адресу, яка зазначена в позові, було направлено письмову вимогу про усунення порушення за договором, докази направлення та текст вимоги наявні у матеріалах справи. Як вбачається з позовної заяви, жодних розрахунків, або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед Банком не надається. Відповідач вважає, що факт того, що позивач не спростовує наявність заборгованості вже є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказано, що Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи, згідно з Переліком документів затвердженим Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість. Так, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Відповідач звертає увагу, що строки передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат», за своєю природою, не є позовною давність, вчинення виконавчого напису, є позасудовим способом захисту цивільних прав. Але навіть якщо виходити з норм статті 256 Цивільного кодексу України: «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Ця норма закону стосується саме звернення до суду, а ні з якому разі не строком звернення до Нотаріуса для вчинення виконавчого напису. He зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використовувати у даному випадку, Банком все одно норма цієї статті не порушено. У відзиві вказано, що у даному випадку певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору. Але договір не був припинений у зв`язку з п.9.6. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору. У цьому пункті чітко зазначено, що договір є дійсним до моменту належного виконання сторонами зобов`язань. Зобов`язання позивачем на сьогоднішній день не виконано. Так, у договорі на основі якого був вчинений виконавчий напис нотаріусом, строк дії не передбачено, тобто він укладений на невизначений час. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що сторони мають здійснити свої права та обов`язки у будь який час. Таким чином, договір досі чинний, а отже з кредитора виникає право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачених договором, з тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь який час, це право виникає до тих пір доки договір є чинним. Звертає увагу суду, що позивачем не оскаржується наявність боргу, так, позивач не оскаржує ані суму боргу, ані його наявність. Позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою ніж та, яка запропонована у ньому до стягнення, не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості. Інформація про звернення Банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не є свідченням недотримання умови щодо безспірності заборгованості у цій справі, оскільки позивач визнає наявність заборгованості на суму, вказану у виконавчому написі нотаріуса. Відповідач вважає, що виконавчий напис є цілком правомірним та вчинений з дотриманням всіх вимог законодавства. На підставі наведеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо витрат на правову допомогу відповідач зазначає, що відповідно до обставин справи позивач зазначає, що ним планується витратити на правову допомогу 5 000 грн., однак, жодного доказу на підтвердження зазначеного не надає. Позивач навіть ніяким чином не обґрунтовує понесення саме цієї суми коштів. До суду навіть не додано Договору з адвокатом про надання правової допомоги. Відповідач вважає, що Позивач намагається безпідставно стягнути з Банку витрати на правничу допомогу. 14 квітня 2022 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Ракущинця А.А. надійшла відповідь на відзив, до якої долучено докази направлення такої іншим учасникам справи. Звертає увагу суду на невідповідність відзиву вимогам ч.4 ст.178 ЦПК України, зокрема, що копію відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду та щодо строку подання відзиву, у зв`язку із чим вказує, що застосовується правило ч.8 ст.178 ЦПК України та даний відзив не приймається. Вказує, що наявні п`ять підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, а саме: 1) порушення процедури вчинення виконавчого напису - не надіслання вимога нотаріусом про наступне вчинення виконавчого напису; 2) виконавчий напис вчинений за період 13 років, 4 міс. 25 днів - з 23.06.2005р. по 12.11.2018р. У той же час Законом передбачено можливість вчиняти виконавчі написи тільки за 3 роки, що передуються такому вчиненню; 3) виконавчий напис вчинений на суму 55 565,18 дол. США, в тому числі 22 257,42 дол. США заборгованості за кредитом, 12 914,36 дол. США заборгованості за відсотками, 2 667,60 дол. США заборгованості за комісією, 17 725,80 дол. США заборгованості за пенею. Нарахування пені в доларах США заборонений Законом; 4) з моменту пред`явлення позову нарахування відсотків є протиправним, право кредитора захищене положеннями ст.625 Цивільного кодексу України; 5) наявність судових проваджень та вже судового рішення свідчать про спірність сум. Не погоджується із твердженням відповідача про те, що підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший його розмір, факти, які підтверджують відсутність боргу, або невідповідність суми боргу у позові відсутні. Вказує, що не тільки розмір боргу є підставою для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису але й порушення порядку його вчинення, позовна заява мотивована як порушенням процедури вчинення виконавчого напису, так і по суті виконавчого напису. Також не погоджується із твердженням відповідача що для вчинення виконавчого напису банку достатньо надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунку боржника з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Посилається на те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягай виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Вказує, що між позивачем та відповідачем не укладався договір відкриття карткового рахунку, а укладався письмовий договір про видачу кредиту (копія долучена до матеріалів справи), тому посилання відповідача на Умови та правила надання банківських послуг разом складають кредитний договір є недоречними. Також не погоджується із твердженням відповідача, що наявність розбіжностей в сумі боргу не свідчить про наявність спору, зазначає, що у даному випадку не заперечення суми боргу позивачем є підставою для звернення до суду з позовом, з приводу цього наявні судові провадження. Не згідний із твердженням відповідача, що договір не був припинений, так, виконавчий напис вчинений за період 13 років, 4 міс. 25 днів - з 23.06.2005р. по 12.11.2018р. У той же час Законом передбачено можливість вчиняти виконавчі написи тільки за З роки, що передуються такому вчиненню. Зазначає, що дійсно виконавчий напис може вчинятись на будь-якій стадії невиконання договору в межах строку дії даного договору. У той же час Законом передбачено можливість вчиняти виконавчі написи тільки за 3 роки, що передуються такому вчиненню, а відтак порушення строку нарахування боргу при вчиненні виконавчого напису є достатньою підставою для його скасування. Щодо витрат на правову допомогу у зв`язку із їх непонесенням представник позивача посилається на положення ч.8 ст.141 ЦПК України, вказує, що у позову зазначено орієнтовний розмір 5 000,00 грн.. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ракущинець А.А. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому, представник позивача адвокат Ракущинець А.А. подав заяву, згідно якої просить провести судове засідання без участі позивача та повідомляє, що відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України що докази про розмір витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності . Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа, згідно якої судову повістку про виклик 19.04.2022 року було доставлено до електронної скриньки, яка зазначена представником відповідача у відзиві. Про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. У відповідності до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Боднар Ірина Михайлівна у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. При цьому, 17.01.2022 року до суду поступила заява від третьої особи, згідно якої просила справу за позовом [PERSON] розглядати без її участі. За таких обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що 23 червня 2005 року між Приватбанк та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKZ7GF00000070. За умовами договору Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: готівкою через касу на термін по 20 червня 2025 року у вигляді невідновлюваної лінії у розмірі 36 505,00 доларів США, з яких 28 500,00 дол. США - на придбання 3-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] - в сумі 28 500,00 дол. США і на оплату страхових платежів в сумі 8 005,00 дол. США, зі сплатою відсотків за його користування 0,92 % в місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту та комісію у розмірі 0,19% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (за винятком суми кредиту, що надається для оплати страхових платежів) і зі сплатою одноразово в момент надання кредиту в розмірі 3% від суми кредиту винагороди в розмірі згідно з п.1.3 договору. Згідно п.1.3 договору Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню Кредиту, сплаті відсотків і комісії, у визначені договором терміни. Відповідно до п.5.1. Договір набирає сили з моменту підписання даного Договору обома сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за цим договором (а.с.63-66). 23.06.2005 забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором №MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року з повернення кредиту, наданого в сумі 36 505,00 доларів США, що надається у формі не відновлювальної кредитної лінії на строк по 20 червня 2025 року, із яких 28 500,00 дол. США - на споживчі потреби, 8 005,00 дол. США - на оплату страхових платежів, між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір Іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. та зареєстровано в реєстрі за №253. Згідно з пунктом 7 Договору Іпотекодавець надав в Іпотеку належне йому нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме квартира [ADDRESS] , складається із трьох кімнат, житлова площа квартири становить - 35,70 кв.м, загальна площа - 54,80 кв.м. У пункті 19.8.3. Договору Іпотеки передбачено, що з метою задоволення своїх вимог Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет Іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором, зокрема, у випадку порушення Позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами Кредитного договору. Згідно пункту 26 Договору Іпотеки звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених, п.п.19.8.1, 19.8.2, 19.8.3, 19.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в договорі (а.с.67-70). 08 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис за №2, яким пропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 23.06.2005 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. за реєстровим №253 передано в іпотеку Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, пропоновано задовольнити вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» шляхом перерахунку коштів у розмірі: 22 257,42 дол. США - заборгованість за кредитом, 12 914,36 дол. США заборгованість за відсотками, 2 667,60 дол. США - комісія, 17 725,80 дол. США - пеня, що всього становить 55 565 доларів США 18 центів, що за курсом НБУ на 12.11.2018 року становить 1 549 804 гривні 05 коп.. Всього з урахуванням витрат пов`язаних з вчиненням виконавчого напису становить 1 553 304,05 грн.. Строк, за який провадиться стягнення - тринадцять років чотири місяці двадцять днів, а саме з 23.06.2005р. по 12.11.2018 року (а.с.18). Постановою старшого державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Ярешко Неллі Алексанівни від 02.11.2021 року відкрито виконавче провадження №67328015 на підставі виконавчого напису №2 від 08 січня 2019 року, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (а.с.19-20). Позивачем до матеріалів справи долучено копію позовної заяви від 17.03.2015 року, згідно якої позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» просить стягнути із відповідача [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 25 043,86 долар США, що за курсом 23,09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.03.2015 року складає 578 262,73 грн. за кредитним договором №MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року. Із змісту вказаної позовної заяви вбачається, що позивач посилався на те, що у зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 05.03.2015 року має заборгованість - 25043,86 Доларів США, яка складається із наступного: 22 257,42 дол.США - заборгованість за кредитом; 1 953,73 дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 410,40 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 422,31 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.21-22). Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.04.2015 року справа №308/3374/15 було відкрито провадження у цивільній справі за позовом представника позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сафір Ф.О. до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №МКZ7GF00000070 від 23.06.2005 року (а.с.23). Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.08.2015 року провадження у цивільній справі №308/3374/15-ц за позовною заявою представника позивача Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сафір Ф.О. до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №МКZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №308/8321/15-ц (а.с.24-25). На час розгляду даної справи провадження у справі №308/3374/15 не поновлено. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 липня 2021 року у справі №308/8321/15-ц уточнену позовну заяву [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - « Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ», про встановлення факту нечесної та агресивної підприємницької практики, що здійснювалася відповідачем по відношенню до позивача, визнання недійсними та припиненими договорів задоволено частково. Визнано недійсними положення п. 1.1. Кредитного договору в частині «сплачувати відсотки у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісію у розмірі 0,19% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати», починаючи з 19 лютого 2007 року. Визнано недійсними положення договору Купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги б/н від 19 лютого 2007 року, укладеного між «Юкрейн мортгейдж лоун файненс №1 Пі-Ел-Сі» та ЗАТ КБ «Приватбанк» в частині купівлі (уступки) права вимоги по отриманню процентів та комісій від [PERSON] за Кредитним договором № MKZ7GH00000070 від 23.06.2005. Визнано припиненими з 25.06.2013 Кредитний договір №MKZ7GH00000070 від 23.06.2005, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого являється акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та Договір Іпотеки всс 265790, 265889, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Капітулою Г.Д. під №253. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.26-33). На час розгляду даної справи про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню рішення у справі №308/8321/15-ц не набрало законної сили. Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вказане рішення було оскаржено до суду апеляційної інстанції. Застосоване судом законодавство, позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Згідно з ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (надалі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (надалі - «Порядок»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Відповідно до п.3.1. Глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (пунктами 3.3., 3.4. пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про іпотеку». Згідно стаття 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частинами першою, другою статті 35 цього Закону визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. У відповідності до підпункту 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а)оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б)оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в)засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання заборгованості, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г)оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; г)довідка фінансової установи про ненадходження платежу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) зазначено, що, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Безспірність документа, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. У постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц Верховний Суд дійшов до висновку про те, що на сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). Відповідно до статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Як на одну із підстав для скасування виконавчого напису нотаріуса позивач посилається на те, що відсутній документ, про надіслання вимоги позивачу про наявність боргу. Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Ненадання доказів щодо повідомлення боржника та недотримання тридцятиденного строку з моменту повідомлення унеможливлюють вчинення виконавчого напису, оскільки неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавило його можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги банку. У такому випадку боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та кредитором щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Аналогічні висновки щодо необхідності повідомлення боржника про усунення порушень викладені у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 201/11696/16 (провадження № 61-26838св18), від 18 жовтня 2019 року у справі № 591/6609/16 (провадження № 61-28093св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 236/2511/17 (провадження № 61-17565св18). У відзиві відповідач посилається на те, що позивачу на його адресу було направлено письмову вимогу про усунення порушень за договором, докази направлення та текс вимоги наявний у матеріалах справи. Разом із тим, у матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем (іпотекодавцем) вимоги банку щодо усунення порушень, а відповідачем не було спростовано твердження позивача про її неотримання. Так, відповідачем не надано документів, що підтверджують надіслання вимоги про усунення порушення позивачу у відповідності до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, що вказує на порушення процедури вчинення виконавчого напису. Із матеріалів справи вбачається, що Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» у березні 2015 року звернулося до суду із позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором №MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, яка станом на 05.03.2015 року становить 25043,86 Доларів США, яка складається із наступного: 22 257,42 дол.США - заборгованість за кредитом; 1 953,73 дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 410,40 дол.США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 422,31 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» скористався передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України правом вимоги щодо дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором №MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року. Правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, вказує на те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Так, із долученої до матеріалів справи копії позовної заяви вбачається, що у позовній заяві банк вказував про наявність заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1 953,73 доларів США. У оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса від 08.01.2019 року зазначено, що заборгованість за відсотками становить 12 914,36 доларів США. Із наведеного вбачається, що після звернення до суду із позовам банк продовжував нараховувати відсотки за кредитом. З огляду на вказане та ту обставину, що Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» скористався передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України правом вимоги щодо дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором №MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, шляхом звернення до суду із позовом, після чого продовжував нараховувати відсотки за кредитом, суму заборгованості позивача перед банком не можна вважати безспірною. Відповідач, звернувшись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису щодо цієї заборгованості, фактично заявив право вимоги стягнення заборгованості, якої не існує. При цьому у даному випадку сам факт існування у боржника такої заборгованості (зі сплати процентів за користування кредитом за період після пред`явлення вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором) є спірним. Сказані висновки не суперечать висновкам щодо застосування норм права, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 910/3337/17. Суд погоджується із доводами позивача про те, що про спірність суми заборгованості свідчить наявність судового спору у справі №308/8321/15-ц. Так, як вбачається із змісту рішення у справі №308/8321/15-ц позивач [PERSON] , зокрема, просила визнати недійсними, починаючи з 19 лютого 2007 року положення п. 1.1. Кредитного договору в частині «сплачувати відсотки у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісію у розмірі 0,19% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та визнати припиненими з 25.06.2013 року Кредитний договір №MKZ7GH00000070 від 23.06.2005, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого являється акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та Договір Іпотеки всс 265790, 265889, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Капітулою Г.Д. під №253. Також із змісту рішення слідує, що АТ КБ «Приватбанк» подавав заперечення проти позовної заяви, тобто відповідачу було відомо про наявність вказаного спору. Так, наявність судового спору щодо визнання недійсним положень кредитного договору щодо розміру відсотків та розміру пені, а також про визнання припиненими договорів кредиту та іпотеки із 25.06.2013 року вказує на, що зазначена у виконавчому написі суму заборгованості за період з 23.06.2005 року по 12.11.2018 року не може вважатися безспірною. Відповідно до ст.88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Згідно п. 3.1. глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 у справі №916/3006/17 та у постанові від 21.09.2021 у справі №910/10374/17 зробила наступний висновок: Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку. Тобто інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року справа № 910/10374/17, провадження № 12-5гс21 підтвердила висновок, викладений у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, що норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» слід застосовувати разом з нормами частини другої статті 88 цього Закону та статті 257 ЦК України, які передбачають трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис. У розумінні закону строк, у межах якого особа може звернутися до нотаріуса по захист свого цивільного права, є відповідним строком давності з правовими наслідками, які з цього випливають. Вчинення нотаріусом виконавчого напису поза межами зазначеного строку, що пройшов з дня виникнення у кредитора права вимоги, законом не передбачено. У постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року справа №361/1488/19, провадження № 61-6141св20 зазначено, що позовну давність слід відрізняти від інших видів строків захисту цивільних прав. Так, не є позовною давністю строк для вчинення виконавчих написів та деякі інші строки. До вказаних строків правила глави 19 ЦК України про зупинення, переривання, поновлення позовної давності не застосовуються. У кредитному договорі №MKZ7GF00000070 від 23 червня 2005 року передбачено, що кредит надається позичальнику по 20 червня 2025 року. Разом із тим, звернувшись у березні 2015 року до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року відповідач змінив строк дії кредитного договору, й саме з цього часу виникло право вимоги за тілом та відсотками. Із змісту виконавчого напису нотаріуса від 08.01.2019 року за №2 вбачається, що заборгованість стягується за період до 12.11.2018 року, що вказує на те, що із заявою про вчинення виконавчого напису відповідач звернувся після 12.11.2018 року. Враховуючи наведене, виконавчий напис нотаріусом вчинено після спливу трьох років з дня виникнення права вимоги. Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2022 року у справі №646/4407/20, провадження № 61-14306св21. Посилання позивача на те, що нарахування пені в доларах США є заборонене законом суд вважає таким, що не знайшло свого підтвердження з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23.11.2018 у справі №922/4404/17 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі 916/4692/15, на які посилається позивач, викладені інші обставини, із таких випливає, що умовами кредитного договору сторони обумовили стягнення пені в національній валюті - гривні. Кредитний договір №MKZ7GF00000070 від 23 червня 2005 року передбачав надання коштів в іноземній валюті - доларах США, пеня також нарахована в доларах США, що не суперечить умовам кредитного договору, так як умовами кредитного договору не передбачено, що нарахування пені обчислюється і стягується в національній валюті. Так, у пункті 4.1. кредитного договору сторони узгодили, що при порушенні Позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених договором,банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості. У постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 638/8092/16-ц Верховний Суд зазначив: «оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті» На підставі наведеного, враховуючи, що у вчиненому спірному виконавчому написі сума заборгованості, в рахунок погашення якої запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки, не є безспірною (відсотки нараховано після того, як банк скористався правом дострокового виконання зобов`язання; позивач у судовому порядку просить визнати починаючи з 19 лютого 2007 року положення п.1.1. Кредитного договору в частині «сплачувати відсотки у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісію у розмірі 0,19% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та визнати припиненими з 25.06.2013 Кредитний договір та договір Іпотеки), із поданих нотаріусу документів вбачається, що з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, відповідачем не було спростовано доводи позивача про те, що банком не було надіслано їй вимогу про усунення порушень, відтак наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи наведене позов підлягає до задоволення. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», § 2). Згідно ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи наведене, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021 року, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису №2 від 08 січня 2019 року, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, яким пропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, тому на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1362,00 грн. судового збору (908,00 грн. за позовну вимогу немайнового характеру + 454,00 за звернення із заявою про забезпечення позову), які підтвердженні квитанціями про сплату судового збору (а.с.41, 72). На підставі наведеного,

Outcome: approved