Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] , та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 березня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кузнєцовського міського управління юстиції Рівненської області. Позивачка з відповідачем є батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 27 липня 2016 року в справі № 565/940/16-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. У період перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано деяке майно. Зокрема на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.11.2013 року було придбано земельну ділянку за кадастровим номером 5620889300:04:001:0620, площею 0,0451 га, вартістю 75 000 грн, яка розташована на території Старорафальської сільської ради Володимирецького району Рівненської області. Титульним володільцем ділянки є відповідач. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом від 21.11.2013 року. Також за\~спільні кошти\~в період\~шлюбу придбано\~автомобіль марки\~ОРЕL\~VIVARO,\~2008\~року випуску,\~державний номерний\~знак -\~ [NUMBER] вартістю\~250000,00\~грн.\~та причіп\~ПГ МФ8304\~ПР легковий- державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 12000,00 грн. Титульним володільцем транспортних засобів на час розірвання шлюбу був відповідач. Після розлучення між позивачкою та відповідачем не виникало спору про поділ спільного майна, проте на даний час відповідач не бажає добровільно поділити спільне майна, зокрема вказану земельну ділянку, автомобіль та причіп. Оскільки як зазначає позивачка вищевказане майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивачка маю намір поділити вищезазначене майно шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки, а автомобіль та причіп, як неподільні речі залишити у володінні відповідача, стягнувши з нього 1/2 частку вартості вказаних транспортних засобів в розмірі 131000 грн., в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас, ймовірно, що наразі відповідач продав без згоди позивачки та її відому належні їм на праві спільної власності автомобіль та причіп, тому вимога про поділ такого майна в визначений спосіб, а саме стягнення грошової компенсації вартості її частки є доцільною Разом з тим [PERSON] , з колишнім чоловіком не можуть добровільно вирішити питання про поділ спільного майна подружжя. Вище наведені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 25.06.2021 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 09.07.2021 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк відповідач [PERSON] , подав відзив на цивільний позов, в якому вказав, що належне подружжю майно було поділено ними за взаємною згодою після розірвання шлюбу, при цьому відповідач забрав автомобіль та причіп до нього, все інше майно залишилось позивачці. При цьому, крім вказаного в позові майна, подружжю належали меблі, побутова техніка, а також товар в обороті та торгівельний павільйон в м.Вараш, і вказане майно повністю перейшло [PERSON] , як і земельна ділянка. При цьому, в позові [PERSON] вказала вартість майна, яка явно не відповідає дійсності, і не підтверджується належними та допустимими доказами. Ухвалою суду від 30 серпня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року було задоволено клопотання сторін про витребування доказів. Ухвалою суду від 28 лютого 2022 року було оголошено перерву в судовому засіданні. Після завершення перерви судовий розгляд продовжено. Відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, позивачем подано заяву в заперечення таких вимог. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення по суті позовних вимог. Заперечили проти застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Відповідач та його представник заперечили проти позову, підтримали доводи, викладені в відзиві, просили відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові та інші докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Так, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 02 березня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області. Відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 27 липня 2016 року в справі № 565/940/16-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Сторони не заперечували тієї обставини, що під час перебування в шлюбі ними було придбано нерухоме та рухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером 5630889300:04:001:0620, площею 0,0451 га, яка розташована на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, автомобіль марки Опель Віваро 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та причіп ПГ МФ8304 ПР легковий-В, державний знак [NUMBER] . З урахуванням показань сторін та пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , письмових доказів, суд також вважає доведеним, що у власності подружжя [PERSON] на час розірвання їх шлюбу були меблі, побутова техніка та інші предмети домашнього вжитку (посуд, постільна білизна і т.ін), які знаходились в користуванні подружжя та їх дітей, а також торгівельний павільон в м.Вараш, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 17.11.2020 року, та товар в обороті. У відповідності до ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається зі ст.15 Цивільного Кодексу України, ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, за змістом вказаних норм, підставою звернення до суду за захистом є порушення, невизнання або оспорювання цивільних прав, свобод та інтересів особи. В той же час, позивач [PERSON] не надала суду доказів того, що будь-які її цивільні права або охоронювані законом інтереси порушені і потребують судового захисту. У відповідності до ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.1 ст.69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, як це вбачається з ч.2 вказаної статті, чоловік і дружина можуть розділити майно за взаємною згодою. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, як це вбачається зі ст.71 Сімейного Кодексу. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідач пояснив, що після розірвання шлюбу в 2016 році він та позивач [PERSON] поділили майно за взаємною згодою. При цьому відповідач отримав автомобіль та причіп до нього, а позивачу залишилось інше майно земельна ділянка, меблі, побутова техніка та інші предмети побуту, яке знаходилось в квартирі, де проживало подружжя, торгівельний павільйон на ринку в м.Вараш з усім наявним на той час товаром. Після розірвання шлюбу та фактичного поділу майна кожен з подружжя безперешкодно використовував своє майно і будь-яких спорів з цього приводу не виникало. Так, [PERSON] немає доступу до квартири, де знаходиться частина майна, також і доступу до земельної ділянки, при цьому правовстановлюючі документи на неї також перебувають у позивача. Відповідач пояснив, що [PERSON] жодного разу не зверталась до нього для переоформлення документів на земельну ділянку, і він ніколи не чинив будь-яких перешкод в користуванні цим майном. Після розірвання шлюбу [PERSON] одноосібно здійснювала торгівельну діяльність в павільйоні на ринку і отримувала від цього прибуток. Вказані пояснення відповідача підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів. Так, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що після розлучення з позивачкою, [PERSON] залишив їй все майно, яке було в їх квартирі, а собі забрав тільки автомашину і причіп. При цьому автомобіль був практично в неробочому стані, і [PERSON] намагався його відремонтувати, а потім продав. Також свідки пояснили, що після розлучення [PERSON] здійснювала підприємницьку діяльність в магазинчику на базарі м.Вараш, де продавались сумки, галантерейні вироби. Свідок [PERSON] дала суду аналогічні показання, крім того пояснила, що відповідач не користується земельною ділянкою, яка була придбана ним в першому шлюбі. В судовому засіданні позивач не заперечила тієї обставини, що вона має безперешкодний доступ до земельної ділянки, яка була придбана подружжям [PERSON] за час шлюбу, і саме в неї знаходяться оригінали правовстановлюючих документів на дану ділянку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу в добровільному порядку і за взаємною згодою здійснили поділ спільного майна подружжя, і кожна із сторін на протязі тривалого часу, а саме понад п`ять років, володіє, користується і розпоряджається певною частиною майна. Таким чином, суд констатує, що поділ майна подружжя [PERSON] вже відбувся у відповідності до правил ч.2 ст.69 СК України, і підстави для судового поділу такого майна відсутні. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, не обґрунтовано і не доведено, в чому полягає порушення, невизнання або оспорення її законних прав та інтересів, суд приходить до висновку, що підстави для захисту прав позивача у даному провадженні в [PERSON] відсутні, її позов є недоведеним та безпідставним і не підлягає задоволенню. З приводу заяви сторони відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та заперечень відносно такої заяви позивачем, суд констатує наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 року у справі №372/266/15-ц (п.51), а також в ряді інших постанов, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134). Оскільки при вирішенні даного спору суд прийшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , та відсутність порушення її цивільних прав, питання про позовну давність судом не вирішується. Що стосується розподілу судових витрат, то з цього приводу суд прийшов до наступних висновків. У відповідності до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; Як вбачається зі ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки при відкритті провадження у справі сплату судового збору було відстрочено, і в задоволенні позову судом відмовлено, судовий збір у відповідності до п.3) ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 1 відсоток від ціни позову підлягає стягненню з позивача Відповідачем також надано суду договір про надання правової допомоги, акти приймання-передачі виконаних робіт, квитанцію про сплату коштів, з яких вбачається, що відповідачем понесено витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн, і ці кошти також підлягають стягненню з позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved