Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим 12.04.2021 року, до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та припинення шлюбних відносин, визнання техніки особистою приватною власністю чоловіка та повернення техніки з незаконного користування, в якому просить суд встановити факт окремого проживання [PERSON] з [PERSON] як подружжя, в період часу з 23.03.2020 року до 01.08.2020 року, у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин та не веденням спільного сумісного господарства, визнати за [PERSON] право особистої власності чоловіка на ноутбук HP 15-ayll3ur (разом з послугою «Техно+2 місяці»), вартістю 10024,00 грн., придбаний 24.07.2020 року, крісло ігрове GameProWarlord (GC-875-Black), вартістю 7999,00 грн., придбане 15.10.2020 року, захисний килимок для крісла та USB-флешку FD Арасеr АН258 32GB, вартістю 999,00 грн., придбані 27.10.2020 року, ігрову поверхню Genbird MP GAME Control (килимок під комп`ютерну мишу), вартістю 85,00 грн., придбану 15.12.2020 року; монітор 27" Philips E-Line 275E1S/00/01, вартістю 6699,00 грн., придбаний 15.12.2020 року, комп`ютер Artline Gaming Х45 v17, вартістю 17999,00 грн., придбаний 15.12.2020 року, з правом його витребування з незаконного користування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року було відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 03.09.2020 року позов про розірвання шлюбу залишено без розгляду у зв`язку з відповідною заявою позивача. У період з 23.03.2020 року до 01.08.2020 року (до примирення) сторони по справі проживали окремо та шлюбні відносини між ними були відсутні. Під час окремого проживання, а саме 24.07.2020 року, позивачем було придбано за особисті кошти ноутбук HP 15-ayll3ur (разом з послугою «Техно+2 місяці»). Згодом (після примирення та фактичного поновлення шлюбних відносин) під час шлюбу було придбано за особисті кошти позивача крісло ігрове, захисний килимок для крісла та USB-флешку, ігрову поверхню, монітор і комп`ютер. Всі витрати на придбання вказаної техніки в період спільного проживання сторін були здійснені з коштів, переведених з відкритого 28.11.2018 року (до шлюбу) депозитного рахунку на особовий картковий рахунок позивача, з якого в подальшому і були здійснені транзакції по оплаті вказаної техніки. Вказане майно знаходиться в квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] , та добровільно повертати його [PERSON] не збирається. 13.05.2021 року від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому вона зазначила, що все майно, що було придбано сторонами під час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, що повністю узгоджується з нормами Сімейного та Цивільного кодексів України. Чинне законодавство, зокрема ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, при визначенні об`єктів спільної сумісної власності подружжя, не ставить набуття майном такого статусу в залежність від ведення спільного господарства подружжям. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Надані позивачем виписки банку про рух коштів на рахунку позивача свідчать про те, що всі кошти їхньої сім`ї знаходились на картковому рахунку позивача і витрачались ним на утримання сім`ї та в спільних інтересах. На рахунку знаходились в тому числі і 21000,00 грн., що були подаровані на весілля як у спільну власність та були внесені позивачем на власний депозитний рахунок 09.01.2020 року. Позивач наполягає на тому, що ноутбук був придбаний ним під час окремого проживання, яке відбувалось нетривалий час. Дійсно, вона мала намір розлучитись і подала позов до суду, але позивач категорично заперечував проти розлучення, вони дійшли порозуміння і примирення та на той час проживали разом і вели спільне господарство. Режим окремого проживання встановлюється і припиняється за рішенням суду за наявності двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. В уточненій позовній заяві мова йде не про встановлення режиму окремого проживання, а про «визнання факту окремого проживання», що не відповідає нормі ст. 119 Сімейного кодексу України. Незважаючи на це, відповідач погоджується передати відповідачу частину майна загальною вартістю 25806,00 грн., з заявлених 43805,00 грн., за виключенням комп`ютера Artline Gaming Х45 vl7, вартістю 17999,00 грн., який вона бажає залишити за собою. 24.05.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що майно, перелічене в позовній заяві, було придбано позивачем за його особисті кошти, які були переведені з депозитного рахунку (утвореного до шлюбу та спільного проживання), а отже є приватною власністю чоловіка, тобто позивача. Ноутбук, який було придбано позивачем 24.07.2020 року купувався за кошти позивача, отримані у вигляді заробітної плати під час роздільного проживання з відповідачем. Позивачем в позовній заяві не вказувалося майно, яке дійсно є спільною сумісною власністю подружжя, а це шафа-купе, вартістю 8000,00 грн. та відпарювач «КARCHER», вартістю 5500,00 грн. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Стосовно коштів в розмірі 21000,00 грн., які подаровані на весілля, слід зазначити, що 30.07.2020 року позивач здійснив зняття коштів з депозитного рахунку в розмірі 12000,00 грн. та віддав відповідачу. Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві і у відповіді на відзив. Позивач повідомив суду, що працює охоронцем в «АТБ-маркет», його середній дохід, з урахуванням підробіток, складає 15000,00 гривень. Відповідач і її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, посилаючись на те, що на рахунку позивача знаходились в тому числі і 21000,00 грн., що були подаровані на весілля як у спільну власність. Кошти, що знаходилися на картковому рахунку позивача, витрачались на утримання сім`ї та в спільних інтересах. 26.12.2020 року відповідач віддала позивачу всі особисті речі, які знаходилися у неї в квартирі. Позивач повідомила суду, що працює офіційно, її заробітна плата становить 8000,00 гривень. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і її представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 27.12.2019 року між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 994 (а.с. 9). Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2020 року було відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 03.09.2020 року позов про розірвання шлюбу залишено без розгляду у зв`язку з відповідною заявою [PERSON] 01.02.2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 10). Позивачем надано суду копії чеків і накладних на підтвердження придбання спірного майна. Допитана у судовому засіданні 11.05.2022 року свідок [PERSON] повідомила суду, що позивач [PERSON] є її знайомим, проживав у її квартирі у період часу з травня по серпень 2020 року, у зв`язку з тим, що посварився з дружиною. Їй відомо, зі слів позивача, що він помирився з дружиною, тому з`їхав від неї. Допитана у судовому засіданні 11.05.2022 року свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] є її рідним братом. Позивач проживав у неї з березня по травень 2020 року. [PERSON] досить часто приходив жити до неї, потім знову повертався до дружини, або йшов жити на квартиру до іншого свідка. В той час, коли позивач жив у неї, стосунки з відповідачем він не підтримував. Суд не приймає до уваги надані раніше даними свідками в судовому засіданні 11.08.2021 року показання в частині зазначення місяців проживання позивача, оскільки вважає, що свідки дійсно могли наплутати дати. Також за клопотанням сторони позивача судом досліджено два відеозаписи з флеш носія, на яких зафіксовані розмови між сторонами по справі з приводу спірної техніки, та які підтверджують лише наявність між сторонами спору щодо майна. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Спірне майно було придбано під час шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. Питання, протягом якого періоду часу сторони проживали роздільно при фактичному припиненні шлюбних відносин, має принципове значення для вирішення спору між колишнім подружжям про майно, оскільки це відповідним чином може вплинути й на вирішення юридичної долі майна, придбаного у такий період. Частиною першою статті 57 Сімейного кодексу України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до частини шостої статті 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Щодо вирішення вимог про встановлення фактів окремого проживання та припинення шлюбних відносин, суд виходить з такого. За загальним правилом встановлення фактів, які мають юридичне значення, здійснюється в окремому провадженні (глава 6 розділу IV ЦПК України). Перелік таких фактів зазначений у статті 315 ЦПК України, який не є вичерпним. Фактами, що мають юридичне значення, законодавець визначає факти, від яких безпосередньо залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У цій справі заявлені вимоги позовного характеру, у яких [PERSON] виокремив як самостійні вимоги - встановлення фактів окремого проживання та припинення шлюбних відносин. Предмет доказування визначається як сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, тобто фактів, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідний склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Отже, юридичні факти, що входять до предмета доказування у справі, не є фактами, що мають юридичне значення та не підлягають окремому встановленню за правилами встановлення таких фактів в порядку окремого провадження. Встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин за змістом Сімейного кодексу України не є фактами, що мають юридичне значення, які підлягають окремому встановленню у судовому порядку. Вимоги про визнання спірного майна особистою приватною власністю позивач обґрунтовує положеннями частини шостої статті 57 Сімейного кодексу України, відповідно до яких суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За змістом указаної норми, предмета та правил доказування обов`язком позивача, крім іншого, є доведення того, що майно було набуте не за спільні кошти подружжя у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Встановивши такі обставини, суд може визнати спірне майно особистою приватною власністю. Водночас за вказаних обставин відсутні підстави для задоволення як окремих вимог про встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин. Крім того, відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статі 89 ЦПК України). Сторонами під час розгляду справи не заперечувалось, що на рахунку позивача знаходились в тому числі і 21000,00 грн., що були подаровані на весілля як у спільну власність. Кошти, що знаходилися на картковому рахунку позивача, витрачались також і на утримання сім`ї та в спільних інтересах, а не лише на особисті потреби. У зв`язку з викладеним, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів набуття спірного майна за особисті кошти позивача, а ноутбуку під час роздільного проживання позивача та відповідача при фактичному припиненні шлюбних відносин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . У зв`язку з викладеним, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed