Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

29.11.2019 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору оренди землі недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач - ПСП «Кумари», є юридичною особою, основним видом діяльності якої є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Для здійснення своєї діяльності позивач користується земельними ділянками з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належать на праві власності громадянам - мешканцям с. Кумари, Первомайського району, Миколаївської області, на умовах довгострокової оренди таких ділянок. Так, 01.10.2010 року між [PERSON] , як орендодавцем, та ПСП «Кумари», як орендарем, було укладено договір оренди належної [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 597750 від 22.01.2007 року, земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4.95 га., розташованої в межах території Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (далі по тексту - Договір). Договір зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Кумарівській сільській раді Первомайського району 09.12.2010 року за № 041048300130. Термін дії договору 49 (сорок дев`ять) років. В листопаді 2019 року позивачу стало відомо, що 19.05.2015 року між [PERSON] , яка отримала у спадок вказану земельну ділянку, та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», в порушення обов`язків за діючим договором та норм діючого законодавства, був укладений договір оренди землі з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» щодо передачі в оренду земельної ділянки, яка вже перебуває в оренді у позивача за вище вказаним договором, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Термін дії договору, укладеного з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» 7 (сім) років. Даний договір зареєстровано 24.09.2015 року державним реєстратором Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, номер запису про інше речове право 11410305. Позивач вважає, що договір оренди земельної ділянки площею 4,9478 га, кадастровий номер 4825483800:01:000:0394, розташованої в межах території Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області та наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений 19.05.2015 року між [PERSON] , як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», як орендарем є недійсним з моменту укладення в силу вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України. В судове засідання представники сторін, юридичних осіб, не з`явились, проте надали суду заяви з проханням слухати справу у їх відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 вищезазначеної Постанови передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Так судом встановлено, що обставини викладені у позові повністю підтверджуються матеріалами справи та фактично встановлені рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.11.2020 року за позовом [PERSON] до ПСП «Кумари» про розірвання договору оренди землі від 01.10.2010 року та стягнення заборгованості по орендній платі. Цим рішенням було відмовлено позивачу у розірванні вказаного договору оренди і в цій частині рішення було залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду (Справа № 484/5561/19). Ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 15 квітня 2015 року у справі № 6-55цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого ст.33 Закону України «Про оренду землі», на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі п.2 ч.2 ст.16 ЦК України. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання правочину (угоди) недійсним (ч.2 ст.16 ЦК України та ч.3 ст.152 ЗК України). Ч. 1 ст.27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Між відповідачами [PERSON] , яка отримала у спадок вказану вище земельну ділянку, та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» був укладений договір оренди земельної ділянки під час дії договору оренди землі укладеного 01.10.2010 року між [PERSON] , як орендодавцем, власником спірної земельної ділянки, право власності на яку після смерті [PERSON] успадкувала [PERSON] , та ПСП «Кумари», як орендарем, а відтак були порушені права позивача на володіння та користування землею на умовах договору оренди, переважне право на поновлення договору оренди на новий строк. При таких обставинах суд вважає, що спірний договір оренди земельної ділянки від 19.05.2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», порушує права позивача та вбачає підстави для визнання його недійсним. Спірний договір оренди землі необхідно визнати недійсним, оскільки на момент його укладення існував договір оренди землі, який не був розірваний та земельна ділянка не була витребувана із володіння позивача, укладення спірного договору оренди землі створило позивачу перешкоди в реалізації переважного права на поновлення договору оренди землі. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд вважає, що викладені у позові обставини знайшли своє підтвердження матеріалами справи та не спростовані відповідачами. З урахуванням викладеного та положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір оренди землі є недійсним, як такий що суперечить іншим актам цивільного законодавства, про що зазначено вище.

Outcome: approved