Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Позов мотивовано тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] у спірній квартирі жодного дня з моменту реєстрації не проживали. Позивач на даний час планує продати власну квартиру, проте покупці відмовляються укласти договір купівлі продажу, допоки у квартирі зареєстровані будь які особи. Між сторонами було досягнуто домовленості, що вони за першим проханням позивача у добровільному порядку будуть зняті з реєстрації, проте свої зобов`язання не виконують. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила усунути перешкоди у користуванні належним їй майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом за адресою: [ADDRESS] (22). Представник позивача згідно заяви просила справу слухати у її відсутність, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та визнання позову. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду висновок про недоцільність визнання дитини [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 25.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. за реєстровим № 1168. Як вбачається з довідки ТОВ «ЖЕО» № 564 від 11.02.2022 року відповідач [PERSON] та її дочка [PERSON] у спірній квартирі жодного дня з моменту реєстрації не проживали. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321\~ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачами в користуванні квартирою, а також, те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації їх постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує права відповідачів на житло. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст.\~9\~Конституції України конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст. 391, 405 ЦК України, ст. 163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його право має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання в право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6\~ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідачі тривалий час у спірній квартирі не проживали, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в квартирі, користуються нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному помешканні. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання. При цьому суд не вбачає порушення права дитини [PERSON] на житло, адже дитина разом із своєю матір`ю набула право користування іншим житлом, яке і є її місцем проживання. З огляду на вказане суд відхиляє висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради. Частиною 2 статті 29\~ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з частиною 2 статті 160 СК України\~місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачі не проживають в спірній квартирі тривалий час, чинення їм перешкод в користуванні квартирою не встановлено, а також визнання відповідачем позову, втрата право на користування жилим приміщенням не свідчить про втрату ними житла взагалі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved