Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

13.11.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просила поділити спільне майно подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 15 червня 2012 року вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2020 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . За період подружнього життя ними була придбана за договором купівлі-продажу квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Оскільки після розлучення вона з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, вона звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2020 року зазначена цивільна справа перебувала в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Яковлева Д.О. Ухвалою судді від 16.11.2020 року позовна заява була залишена без руху, надано строк на усунення недоліків. Згідно розпорядження в.о.керівника апарату суду від 25.01.2021 року № 29 протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2021 року зазначена цивільна справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Ухвалою від 29.01.2021 року позовна заява прийнята суддею до свого провадження. 17.05.2021 року на адресу суду від позивача надійшло уточнення до позовної заяви. Ухвалою судді від 18 червня 2021 року було відкрито провадження у справі та на підставі ч.3 ст. 274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 30.11.2021 року здійснено перехід від розгляду справи з спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 14.02.2022 року до суду від представника відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, в якій зазначено про визнання відповідачем позовних вимог. В судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що з 15 червня 2012 року позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 326. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19.05.2020 року шлюб сторін розірвано. У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними була придбана квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01.10.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим номером 3683, право власності на цю квартиру зареєстровано за [PERSON] . Зазначена квартира є однокімнатною, житловою площею 30,5 кв.м., загальною площею 44,9 кв.м., та складається з: 1-житлова, 2-санвузол, 3-кухня, І -балкон. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідач в поданій до суду заяві та відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнав та не заперечував проти визнання за кожним з подружжя по Ѕ частині квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги те, що спірне нерухоме майно було придбане під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 СК України, суд приходить до висновку про те, що квартира за адресою [ADDRESS] , що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визначивши рівними частки в даному нерухомому майні кожного з них - по 1/2 частині. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, майно - квартира за адресою [ADDRESS] , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , підлягає розділу з визнанням за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину цієї квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Доказів того, що будь-яка із сторін звільнена за законом від сплати судових витрат матеріали справи не містять. Оскільки позовні вимоги задоволено, то з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені витрати по справі - сплачений нею при зверненні до суду судовий збір у розмірі 3000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved