Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-24 00:00:00

27 травня 2021 року позивач КС «Самара» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки - [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за договором споживчого кредиту № 388/19 від 30 серпня 2019 року, у сумі 1735 гривень 01 копійка, яка є залишком по кредиту (а. с. 2-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказав, що 30 серпня 2019 року між КС «Самара» та відповідачкою було укладено договір споживчого кредиту № 388/19 від 30 серпня 2019 року. Згідно умов договору споживчого кредиту позивач надав відповідачці кредитні кошти у сумі 5000 гривень, строком на 12 місяців (з 30 серпня 2019 року по 29 серпня 2020 року) із сплатою відростків за користування. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши [PERSON] кредит у розмірі, відповідно до умов договору. Строк дії договору закінчився 29 серпня 2020 року. Проте, відповідачка не виконує взяті на себе зобов`язання щодо здійснення щомісячних платежів з погашення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим, за нею рахується заборгованість у сумі 1735 гривень 01 копійка, яка є залишком по кредиту, яку позивач прохає стягнути разом із судовими витратами у розмірі 2270 гривень (а. с. 2-3 та на звороті). Ухвалою суду від 01 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 14). 08 червня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 01 червня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 16-26). Ухвалою суду від 23 червня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 10 годину 00 хвилин 12 серпня 2021 року (а. с. 29), копія якої надіслана відповідачці за вихідним № 16149/21-вих/2/204/1511/21 від 12 липня 2021 року (а. с. 30). 13 грудня 2021 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким відповідачці направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 48). Представниця позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 35), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 52), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 30 серпня 2019 року між КС «Самара» та відповідачкою було укладено договір споживчого кредиту № 388/19 від 30 серпня 2019 року (а. с. 4-6, 17-19). Згідно умов договору споживчого кредиту позивач надав відповідачці кредитні кошти у сумі 5000 гривень, строком на 12 місяців - до 29 серпня 2020 року, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42,36 % річних. Вказані кошти отримані відповідачкою 30 серпня 2019 року підтвердженням чого є видатковий касовий ордер (а. с. 7, 20). Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості за відповідачкою рахується заборгованість у сумі 1735 гривень 0 копійка, яка є залишком по кредиту (а. с. 3). 16 червня 2020 року за вихідним № 981/20 позивачем на адресу відповідачки надіслано вимогу про погашення поточної заборгованості за кредитом (а. с. 8, 21). 26 січня 202 року за вихідним 96/21 позивачем на адресу відповідачки повторно направлено вимогу про погашення поточної заборгованості за кредитом ( а. с. 9, 22). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Позивачем на підтвердження отримання відповідачкою грошових коштів надано суду видатковий касовий ордер № 35934134 від 30 серпня 2019 року (а. с. 7, 20). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з умов договору споживчого кредиту № 388/19 від 30 серпня 2019 року, строк договору закінчився 29 серпня 2020 року. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості за відповідачкою рахується заборгованість у сумі 1735 гривень 0 копійка, яка є залишком по кредиту. Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним доказом у справі. Разом з тим, суд зазначає про те, що вказаний розрахунок заборгованості узгоджується з усіма іншими доказами у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка отримала від позивача грошові кошти у розмірі та на умовах визначених договором, однак прострочила погашення поточних платежів за договором та не повернула отримані кредитні кошти, не виконавши взятих за договором зобов`язань, суд доходить висновку, що право позивача на повернення його власності - кредитних коштів, сплати відсотків, нарахованих за час користування ним та інших платежів, у встановлені у договорі строки, порушено, а тому підлягає захисту. Позивач має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , реалізував це право, звернувшись до суду. Натомість, відповідачка жодних заперечень на предмет позову до суду не надала. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, які узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України». З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню та із [PERSON] на користь КС «Самара» на підставі договору споживчого кредиту № 388/19 від 30 серпня 2019 року підлягає стягненню заборгованість за залишком по кредиту у сумі 1735 гривень 01 копійка. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідачки на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved