Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

У грудні 2021 до суду з позовною заявою звернувся [PERSON] та відповідно просив припинити право [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивував тим, що з 2009 по 2019 перебував у шлюбі з відповідачкою, ще до сумісного проживання у 2004 році ним було придбано квартиру [ADDRESS] в якій вони спільно проживали. Після розлучення [PERSON] продовжує проживати у квартирі та у добровільному порядку не бажає звільнити її, також позивач позбавлений права розпоряджатися своїм майном, це і стало причиною звернення з позовом до суду. Ухвалою суду від 25.01.2022 провадження у справі відкрито та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача адвокат Федчук С.М. позовні вимоги підтримала просила суд позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідачка [PERSON] проти позову заперечила, та зазначила що у 2009 році вона уклала шлюб з позивачем, про те до цього шість років вона жила разом з позивачем однією сім`єю, хоча перебувала у зареєстрованому шлюбі з попереднім чоловіком. В цей період вони взяли позичку в банку для купівлі квартири [ADDRESS] . Разом з [PERSON] вони виплачували кошти за кредит. Жодних договорів про створення спільної сумісної власності вона з [PERSON] не укладала. Про те відповідач вважає, що квартира має бути спільним майном, або позивач має виплатити її кошти за частину квартири. Офіційно шлюб з попереднім чоловіком вона розірвала у 2008 році. Відповідачка також зазначила, що вона дійсно являється власницею житлового будинку у Шаргородському районі, с. Гибалівка, проте вона там не проживає, а наразі проживають люди, які планують придбати даний будинок. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 26.10.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу відповідно до цього договору у власність до останнього перейшла квартира [ADDRESS] . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено на суму 97 000 грн сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру (договір купівлі - продажу на а.с. 8). Вказаний документ спростовує посилання відпоавідача про купівлю спірної квартири у кредит. Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 26.10.2004 року в графі набувачем зазначено [PERSON] ( витяг а.с. 9). Реєстраційним посвідченням Вінницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації посвідчено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за гр. [PERSON] з правом особистої власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 26.10.2004 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. зареєстровано в реєстрі за № 3399 і записано в реєстрову книгу за №1445/22641 (реєстраційне посвідчення а.с. 12). Відповідно до технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності громадянина [PERSON] квартира знаходиться на першому поверсі, складається з трьох кімнат, житловою площею 37,16 м.кв. загальна площа 62,9 м.кв. (технічний паспорт на а.с. 10-11). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи наданою Департаментом адміністративних послуг ВМР, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (довідка а.с. 29). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.08.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17.03.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 454. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] сплачує за комунальні послуги за адресою квартири [ADDRESS] (квитанції а.с. 14-19). Докази про те, що сторони укладали договір кредиту та брали в позику для купівлі спірної квартири - відсутні. Тому суд відхиляє посилання відповідача на вказані обставини. Згідно ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже, оскільки відповідач перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, при купівлі квартири [ADDRESS] право спільної сумісної власності не виникло. На разі, спірна квартира перебуває у одноосібній власності позивача. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Отже право власності позивача захищено законодавством . У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. [PERSON] , як член сім`ї власника квартири [ADDRESS] - [PERSON] набула право користування ( сервітуту) в період шлюбу з позивачем. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Так, розірвавшм шлюб ( рішення на 13 а.с.) сторони перестали бути подружжям і членами однієї сім`ї. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою сервітуту був шлюб сторін, його розірвання є підставою припинення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обсавин, які мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, позивач посилається на те, що відповідач користується належною йому квартирою, комунальні платежі по якій він вимущений сплачувати, а , отже порушується йогоправо власності.. Частиною 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Отже суд встановив, що позивач [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] з 27 сертня 2019 року перестала бути членом сім`ї власника квартири і не має права на сервітут ( право користування чужим майном. Тому відповідачку надлежєить визнати такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та виселити без надання іншого житлового помешкання. Відповідач є власником іншого житлового помешкання ( витяг з реєстру на 20 а.с.) та згідно ст. 319 ЦК України має права власника. Тому суд не приймає посилання відповідача про те, що в житловому помешканні мешкають інші особи., що позбавляє її яких небуть прав на нього, Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі з відповідача на користь позивача слід стягнути 1816 грн сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved