Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

В квітні 2021 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Новак А.М., звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири від 22.10.2014 року удаваним, визнання договору купівлі-продажу квартири від 22.10.2014 укладеним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя та стягнення його вартості. Позов обґрунтований тим, що 14.03.1986 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. В травні 2020 року позивач дізналася, що 16.04.2020 року заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між нею та відповідачем було розірвано. 15.07.2020 року через запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] дізналась, що 22.10.2014 року [PERSON] , згідно договору дарування № 5861 від 22.10.2014 року, набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі [PERSON] , маючи спільні грошові кошти подружжя, набув право власності на вищевказану квартиру без відома позивача, оформивши правочин як договір дарування з метою приховати дійсний правочин - договір купівлі-продажу квартири. Крім того, перед укладенням договору відповідачем були зняті кошти на загальну суму 78886,70 грн. Також, під час шлюбу був придбаний, а згодом проданий [PERSON] автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER. Позивачка зазначає, що вказаний автомобіль також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, Ухвалою суду від 13 травня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 31 травня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що вищевказана квартира була набута у власність відповідачем на підставі договору дарування від 22.10.2014 року у період припинення шлюбних відносин з позивачем, оскільки останні не вели спільного господарства, мали окремий бюджет, шлюб існував формально. Грошові кошти у сумі 78886,70 грн. були знятті відповідачем з належного йому банківського рахунку не безпосередньо перед укладанням договору, а у 2013 році, та позивачка знала про їх наявність, оскільки копії квитанцій про зняття готівки містяться в додатках до позовної заяви [PERSON] , хоча дана інформація є банківською таємницею. Також, згідно експертної оцінки квартири її вартість становить 213611,00 грн., а зняті відповідачем у 2013 році грошові кошти у сумі 78886,70 грн. є третиною від її експертної оцінки. Крім того, зі змісту договору дарування квартири, дарувальник [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, законних підстав визнавати цей договір удаваним не існує. Щодо транспортного засобу VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1987 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] вказав, що він був проданий 05.11.2019 року за ціною 7000,00 грн., оскільки на момент вчинення договору перебував у технічно несправному стані. Відповідно до звіту про оцінку майна від 08.12.2020 року, вартість вказаного автомобіля складає 71630,00 грн., при цьому експертний висновок вчинено оцінювачем, а не атестованим судовим експертом, та порівняльним шляхом, без огляду саме цього транспортного засобу. Ухвалою суду від 27 липня 2021 року було задоволено клопотання сторін та витребувано з Територіального сервісного центру № 1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філії ГСЦ МВС) та приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавської Т.В. докази у справі. 27.08.2021 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача [PERSON] у зв`язку із ненадходженням на час розгляду справи відповідей, які витребувані судом. Відповідно до Розпорядження № 279 від 24 вересня 2021 року «Щодо повторного авторозподілу справи» призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку із закінченням повноважень судді Чорного І.Я. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 24 вересня 2021 року визначено головуючого суддю у справі - Борис О.Н. Ухвалою суду від 29 вересня 2021 року справу прийнято у провадження судді Борис О.Н. та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25.11.2021 року було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та витребувано з Територіального сервісного центру № 1248 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філії ГСЦ МВС) докази у справі. Ухвалою суду від 26 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Павленко В.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просив їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Тішунін О.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавська Т.В. до судового засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, клопотань та пояснень суду не надала. Суд, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, 14 березня 1986 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. (а.с. 10) Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2020 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. (а.с. 11-12) У відповідності до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 216465634 від 15.07.2020 року та 252065471 від 09.04.2021 року, [PERSON] з 22.10.2014 року за реєстраційним № 367796912110 є власником однокімнатної квартири, загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування № 5861 від 22.10.2014 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русавською Т.В. (а.с. 18, 19) Відповідно до Звіту про оцінку майна від 18.11.2020 року, проведеного ТОВ «Оцінка України» за замовленням [PERSON] , ринкова вартість вказаної квартири складає 213\~611,00 грн. (без урахування ПДВ). Термін дії звіту 6 місяців з дати оцінки. (а.с. 21-29) 22.10.2014 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В., за яким [PERSON] передав безоплатно, а відповідач отримав, як дарунок, однокімнатну квартиру, зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 367796912110, загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] .(а.с. 89-90) Також судом встановлено, що між [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу за № 7179/19/003247 від 05.11.2019 року, за яким відповідач передав [PERSON] транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TRANSPORTER Т1 Пасажирський-В, 1987 року випуску, білого кольору, без номерного знаку, кузов [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 04.09.2009 року. Як вбачається з договору, ціна автомобіля за домовленістю сторін склала 7000 грн. (а.с. 126-128) Відповідно до інформації, отриманої з Територіального сервісного центру № 1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філії ГСЦ МВС), згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, за період з 14.03.1986 року по 16.04.2020 року, за відповідачем [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1987 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 04.09.2009 року. З 05.11.2019 року автомобіль за договором купівлі-продажу № 7179/19/003247 від 05.11.2019 року був перереєстрований на [PERSON] (а.с. 86, 99) Відповідно до Звіту про оцінку майна від 16.11.2020 року, проведеного ТОВ «Бюро незалежної оцінки» за замовленням [PERSON] , ринкова вартість вказаної транспортного засобу складає 71630,00 грн. Строк дії звіту 6 місяців з дати оцінки. (а.с. 30-37) Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що до 2016 року він проживав разом з батьками: [PERSON] та [PERSON] , по [ADDRESS] . Батьки працювали. Відповідач [PERSON] збирав кошти, щоб у подальшому допомогти йому та його сестрі. 05.11.2014 року відповідач пішов із сім`ї. Згодом мати дізналась про продаж [PERSON] автомобіля та про те, що у останнього з`явилась квартира. За період часу з листопада 2013 року по перше півріччя 2014 року коштів у значній кількості відповідач у сім`ю не приносив. Про набуття [PERSON] права власності на квартиру [PERSON] та іншим членам сім`ї відомо не було. Позивачкою було отримано надіслані документи, з яких вона дізналася, що [PERSON] було подаровано однокімнатну квартиру на м-ні 5-Зарічний. У новій квартирі батька [PERSON] був один раз у 2016 році. Також, з дитинства пам`ятає, що в сім`ї був автомобіль москвич 412. Потім батько його продав та купив автомобіль фольцваген транспортер, білого кольору, який [PERSON] після того, як пішов із сім`ї, забрав із собою. Про подальший продаж цього автомобіля [PERSON] та його матері відомо також не було. Матеріальної допомоги [PERSON] сім`ї не надавав. Главою 8 Сімейного кодексу України\~регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. За ч.\~1\~ст.\~ 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, вв тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.\~ За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частини 1,2 статті 717 ЦК України). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п. 2 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України). Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний маскувати волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином . Згідно ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, належних доказів визнання оспорюваного договору дарування квартири від 22.10.2014 року, за яким [PERSON] отримав як дарунок квартиру за адресою: [ADDRESS] , удаваним з метою приховання іншого правочину, які сторони насправді мали на увазі, тобто спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваним правочином, позивачем надано не було та не знайшли свого підтвердження з матеріалів справи. Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для визнання даного договору удаваним та, натомість, визнання його як укладеного договору купівлі-продажу квартири, а також визнання об`єктом спільної сумісної власності вищевказану квартиру, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частки за кожним, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Також, судом встановлено, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі за відповідачем [PERSON] був зареєстрований автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1987 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 04.09.2009 року. 05.11.2019 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 7179/19/003247 від 05.11.2019 року здійснив продаж автомобіля. Той факт, що вказаний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, був відчужений без відома та письмової згоди позивача, відповідачем не заперечується, а тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу. При цьому судом враховано позицію Верховного суду у справі №755/20923/14-ц від 03.05.2018 року, відповідно до якої при розгляді спорів про поділ спільного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. За відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18). Правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні регулюються Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» від 12 липня 2001 року № 2658-III. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону, практична\~діяльність з оцінки майна може здійснюватися виключно суб`єктами оціночної діяльності, визнаними такими відповідно до\~статті 5 цього Закону, зокрема: суб`єктами господарювання - зареєстрованими в установленому законодавством порядку фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, а також юридичними особами незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону. Таким чином, оцінка вартості транспортних засобів проведена відповідно до методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів порівняльним методом Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро незалежної оцінки», який є суб`єктом оціночної діяльності, що підтверджується сертифікатом № 1009/20, що діє з 16.11.2020 року по 16.11.2023 року (а.с. 41), зі строком дії звіту 6 місяців з дати оцінки. Звіт подано до суду в межах його дії, а тому відсутні підстави для неврахування звіту про оцінку вартості автомобіля, та визнання його недопустимим доказом. Крім того, відповідач та його представник не звертався із заявами про призначення повторної чи додаткової експертизи. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про визнання вищевказаного автомобіля об`єктом спільної сумісної власності по Ѕ частини за [PERSON] та за [PERSON] , знайшли своє підтвердження, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах. Враховуючи викладене, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, відсутність домовленості між ними щодо поділу спільно нажитого під час шлюбу майна, а також те, що вищевказаний автомобіль був придбаний у період шлюбу та сторони не оспорюють факту поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний автомобіль, суд приходить до переконання, що вищевказаного автомобіля марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1987 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , слід визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , визначивши, що їх частки у праві власності на вказане рухоме майно є рівними і дорівнюють по 1/2 частині за кожним з них. А також здійснити розподіл спільного майна подружжя, шляхом стягнення з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в розмірі Ѕ частки ринкової вартості, що становить 35815,00 грн. (71630,00 /2=35815,00 грн.). Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України\~\~в редакції, чинній на час розгляду справи, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК\~України. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. При звернені до суду позивачкою було сплачену судовий збір на суму 1426,21 грн. та 908,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 46,47). У відповідності до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, в зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені частково, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial