Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

позивач звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої небезпечними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що йому на праві приватної власності належить квартира по [ADDRESS] , у якій він проживає з 2010 року. До червня 2020 року співвласником квартири також був його брат [PERSON] . Однак з 2012 року він постійно мешкає у м. Вінниці (Україна), а тому користувався цим житлом зрідка, переважно коли бував у м. Львові. 30.01.2016 у вищезазначеній квартирі та закріпленому за нею підвальному приміщенні працівники поліції провели обшук. Дозвіл на обшук був наданий ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28.01.2016 у справі № 461/627/16-к за клопотанням слідчого Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Єпіксімова П.І. Шукали зброю та боєприпаси. За результатами обшуку нічого не виявлено та не вилучено, що підтверджується протоколом обшуку. Незважаючи на це, він та його брат, як співвласник квартири, одразу заявили про незаконність обшуку, відсутність підстав для його проведення та порушення внаслідок цього права на недоторканність житла та повагу до приватного життя, гарантованих Конституцією та законами України, а також багатьма міжнародними договорами. Разом з тим, незважаючи на очевидну незаконність, невмотивованість та необґрунтованість ухвали слідчого судді від 28.01.2016 про надання дозволу на обшук його помешкання, оскарження цієї ухвали в апеляційному порядку не допускається, що прямо передбачено положеннями ст. 309 КПК України. Відтак він був позбавлений права на судовий захист та не мав процесуального механізму для скасування апеляційним судом вищезазначеного рішення слідчого судді. До речі, інший співвласник квартири, його брат [PERSON] , звертався з апеляційною скаргою на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 28.01.2016, однак ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.02.2016, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2016, у відкритті апеляційного провадження відмовлено з тих підстав, що апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку відповідно до положень КПК України. Отже, внаслідок встановленої законом заборони щодо оскарження ухвали слідчого судді про надання дозволу на обшук, він був позбавлений права доступу до суду та не мав ефективних засобів правового захисту, незважаючи на те, що державні органи грубо втрутились в мої основоположні права та свободи. Тому в ситуації, що склалась, єдиним можливим способом доведення факту незаконності обшуку його житла стало подання дисциплінарної скарги на непрофесійні дії судді під час надання дозволу на обшук. Таку скаргу він надіслав на адресу Вищої кваліфікаційної комісії судців 09.07.2016. У зв`язку із змінами в національному законодавстві, в серпні 2017 року вказана скарга була передана на розгляд до Вищої ради правосуддя. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 3839/3дп/15-18 від 12.12.2018 року, залишеним без змін рішенням Вищої ради правосуддя № 759/0/15-19 від 14.03.2019, суддю Галицького районного суду м. Львова визнаною винною у вчиненні дисциплінарного проступку та притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Водночас цими рішенням Вища рада правосуддя констатувала численні порушення вимог закону під час надання дозволу на обшук його житла, відсутність законних підстав для обшуку, невмотивованість судового рішення та порушення його прав на недоторканність житла та повагу до приватного життя. Відповідні рішення набули чинності у квітні 2019 року. Вказує, що йому знадобилося більше 3 років для того, щоб довести той факт, що обшук був проведений безпідставно і з грубим порушенням вимог КПК України, а судове рішення про надання дозволу на його проведення є незаконним. Але, навіть незважаючи на це, ухвала Галицького районного суду м. Львова від 28.01.2016 у справі № 461/627/16-к дотепер не скасована та формально залишається чинною, тоді як механізму її перегляду законодавство України не передбачає. В будь-якому разі, вважає, що за відсутності інших національних засобів правового захисту у зв`язку з проведенням незаконного обшуку в його квартирі, вищевказані рішення Вищої ради правосуддя, як конституційного органу державної влади та суддівського врядування, у даному випадку є належними рішеннями, якими підтверджуються факт незаконності проведення обшуку його житла. Наголошує, що незаконний обшук його житла став лише першою ланкою в ланцюгу грубих та систематичних порушень його прав та інтересів. Замість того, щоб хоч якось виправити становище після проведення незаконного обшуку, правоохоронні органи навпаки обрали ще більш свавільну поведінку стосовно нього. Після проведення незаконного обшуку, він почав з`ясовувати, що стало приводом для такого грубого втручання у його приватне життя. Ознайомившись з матеріалами судової справи про надання дозволу на обшук, дізнався, що обшук його житла був ініційований слідчим ГУНП у Львівській області в рамках кримінального провадження № 12016140050000304, внесеного 27.01.2016 до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України («Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами»), та за фабулою, згідно з якою він, [PERSON] , [INFO] , за адресою свого місця проживання зберігає зброю та боєприпаси. Від початку він не погодився з підставами слідчого для закриття кримінального провадження і наполягав на його закритті за відсутністю події кримінального правопорушення. Адже в його житлі, в тому числі у підвальному приміщенні, ніколи не зберігались зброя, боєприпаси чи інші заборонені предмети. Кримінальне провадження № 12016140050000304 було розпочате внаслідок грубої помилки та очевидної недбалості правоохоронних органів. При цьому кримінального правопорушення, за ознаками якого були внесені відомості до Реєстру, в дійсності не існувало, оскільки не існувало кримінально караного діяння, яке б навіть формально підпадало під ознаки даного правопорушення. Натомість відсутність в діянні складу кримінального правопорушення означає, що подія мала місце, однак результат діянь певної особи не мав характеру кримінального правопорушення (відсутність хоча б одного з елементів складу кримінального правопорушення або непричетність особи до події). Саме тому три роки він домагався закриття кримінального провадження № 12016140050000304 за належною правовою підставою, а саме за відсутністю події кримінального правопорушення, тобто на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Так, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15.03.2016 у справі № 461/1685/16-к було скасовано першу постанову слідчого від 22.02.2016 про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому суд у рішенні надав чіткі та однозначні висновки про необхідність закриття кримінального провадження саме за відсутністю події кримінального правопорушення. Як наслідок, протягом 2016-2018 років судом було скасовано ще п`ять незаконних постанов слідчого про закриття кримінального провадження № 12016140050000304 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, а саме: 1)ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15.03.2016 у справі № 461/1685/16-к скасовано постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Єпіксімова П.І. від 22.02.2016; 2)ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 07.09.2016 у справі № 461/5582/16-к скасовано постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Єпіксімова П.І. від 30.03.2016; 3)ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 09.06.2017 у справі № 461/3532/17 скасовано постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Єпіксімова П.І. від 05.10.2016; 4)ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 22.03.2018 у справі № 461/533/18 скасовано постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Ригайла М.М. від 27.12.2017; 5)ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 06.08.2018 у справі № 461/5574/18 скасовано постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Паньківа О.М. від 21.06.2018. Цією ж ухвалою слідчого зобов`язано вирішити питання про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; 6)ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28.12.2018 у справі № 461/9306/18 скасовано постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Паньківа О.М. від 21.08.2018. Таким чином, загалом в рамках кримінального провадження № 12016140050000304 було скасовано шість незаконних постанов слідчого з одного й того ж процесуального питання. Більше того, не дивлячись на те, що суди у своїх рішеннях щоразу вказували на необхідність закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України та констатували невиконання слідчим попереднього судового рішення, слідчий знову і знову приймав очевидно незаконні постанови, нехтуючи законом та висновками суду. Лише у серпні 2018 року, після скасування п`ятої за рахунком незаконної постанови від 21.06.2018, суд все-таки поклав на слідчого обов`язок вирішити питання про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК. Це було зроблено ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 06.08.2018 у справі № 461/5574/18. 18 вересня 2018 року було прийнято Закон України № 2548-УІП «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення забезпечення дотримання прав учасників кримінального провадження та інших осіб правоохоронними органами під час здійснення досудового розслідування». Цей Закон набув чинності 04.11.2018. Серед іншого, ним були внесені зміни до статті 284 КПК України, яку доповнено частиною дев`ятою такого змісту: «Якщо закінчилися строки досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру, встановлені частиною першою статті 219 цього Кодексу, слідчий суддя може винести ухвалу про закриття кримінального провадження за клопотанням іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника». Отже, починаючи з 04.11.2018 КПК України надав слідчому судді повноваження щодо самостійного закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування. Відтак, оскаржуючи до суду чергову незаконну постанову слідчого, одночасно з її скасуванням він заявив вимогу про застосування слідчим суддею положень ч. 9 ст. 284 КПК України та закриття кримінального провадження № 12016140050000304 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28.12.2018 у справі № 461/9306/18 скасовано постанову слідчого від 21.08.2018 про закриття кримінального провадження № 12016140050000304 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК та на підставі ч. 9 ст. 284 КПК закрито вказане кримінальне провадження за пунктом 1 частини 1 статті 284 КПК за відсутністю події кримінального правопорушення. Вищезазначену ухвалу в апеляційному порядку оскаржив прокурор. Однак ухвалою Львівського апеляційного суду від 13.03.2019 (провадження № 11 -сс/811/16/19) йому було відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження. Також ухвалою Верховного Суду від 22.04.2019 (провадження № 51-1905/ск19) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 13.03.2019. Таким чином, ухвала слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28.12.2018 у справі № 461/9306/18 набрала законної сили 13.03.2019. Відтак набрало законної сили рішення суду про закриття кримінального провадження № 12016140050000304 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Разом з тим до цього часу рішення суду залишається невиконаним. Цей факт підтверджується витягом та інформацією з ЄРДР. З їх змісту можна побачити, що прокурор вніс у Реєстр відомості про закриття кримінального провадження на підставі ч. 9 ст. 284 КПК. Однак ця норма не визначає підстави для закриття кримінального провадження. Насправді підстави для закриття кримінального провадження передбачені у ч. 1 ст. 284 КПК України, тоді як ч. 9 ст. 284 КПК лише встановлює приводи (умови), за наявності яких слідчий суддя може закрити кримінальне провадження з підстав, передбачених у ч. 1 ст. 284 КПК. Тобто закриття кримінального провадження на підставі положень ч. 9 ст. 284 КПК неможливе. Отже, внесена прокурором до ЄРДР інформація про закриття кримінального провадження № 12016140050000304 на підставі ч. 9 ст. 284 КПК прямо суперечить нормам закону та не свідчить про виконання ухвали суду від 28.12.2018. Неправомірні дії прокурора він оскаржив до керівника прокуратури Львівської області. У скарзі він просив зобов`язати прокурора виконати рішення суду та внести до Реєстру правильні відомості про закриття 28.12.2018 кримінального провадження № 12016140050000304 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю події кримінального правопорушення. Проте листом за № 14-39/93-16 від 05.06.2019 йому було відмовлено. Відтак 21.06.2019 він подав до суду скаргу на неправомірні дії прокурора у зв`язку з виконанням остаточного судового рішення. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25.06.2019 у справі № 461/4572/19 в задоволенні скарги відмовлено та роз`яснено право звернутися до компетентного органу досудового розслідування Державного бюро розслідувань із заявою щодо невиконання ухвали Галицького районного суду м. Львова від 28.12.2018 у справі № 461/9306/18. 08.07.2019на адресу Територіального управління ДБР у м. Львові, подано заяву про вчинення службовими особами Львівської місцевої прокуратури № 1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України (умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище). На вказану заяву начальник Другого слідчого відділу Територіального управління ДБР у м. Львові Мельникович В. надав відповідь № С-81/1-19 від 09.07.2019, якою у позапроцесуальний спосіб відмовив у внесенні до ЄРДР відомостей про вчинення злочину. При цьому в листі зазначено, що викладені у заяві відомості не містять об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення суспільно небезпечного діяння, а тому відсутні підстави для реєстрації в Реєстрі відомостей щодо вчинення службовими особами прокуратури кримінальних правопорушень. Вищезазначену незаконну відмову було оскаржено до суду. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.07.2019 у справі № 463/5851/19 скаргу задоволено та зобов`язано уповноважену особу Територіального управління ДБР у м. Львові внести відомості до ЄРДР на підставі моєї заяви від 08.07.2019 про вчинення злочину. На виконання рішення суду 02.08.2019 слідчий Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління ДБР у м. Львові вніс до ЄРДР відомості за № 62019140000000787 за фактом невиконання службовими особами Львівської місцевої прокуратури №1 ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28.12.2018 у справі № 461/9306/18, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК . Відтоді минуло більше двох років, а досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні далі триває. За цей час судом скасовано три незаконні постанови слідчого про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме: 1)ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 31.03.2020у справі № 463/2737/20 скасовано постанову слідчий Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління ДБР у м. Львові від 06.03.2020; 2)ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 27.04.2021 у справі № 463/111/21 скасовано постанову цього ж слідчого від 23.12.2020; 3)ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 28.07.2021 у справі № 463/7799/21 скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу Територіального управління ДБР у м. Львові від 16.06.2021. Таким чином, рішення суду про закриття кримінального провадження № 12016140050000304 від 27.01.2016 за відсутністю події кримінального правопорушення до цього часу залишається невиконани, а в ЄРДР так і не внесені відомості про закриття цього провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Відтак, будучи особою, в житлі якої органи досудового розслідування провели незаконний обшук, та особою, з якою відповідні органи тривалий час поводилися як підозрюваним у кримінальному провадженні, яке в підсумку було закрите за відсутністю події кримінального правопорушення, має законне право на відшкодування завданої унаслідок цього моральної шкоди. Незаконний обшук його житла був проведений 30.01.2016. Ця подія стала для нього та його близьких шокуючою, образливою і такою, що негативно вплинула на стан нашого здоров`я. Сам обшук проводився у присутності його батьків та на очах багатьох його сусідів. При цьому дехто з них навіть залучався до обшуку як понятий. Тривалий час події того дня не сходили з вуст мешканців будинку, які при зустрічі з ним запитували, чи все добре і з чим пов`язаний обшук. Від моменту проведення обшуку та довгі роки після цього він жив у постійній тривозі, погано спав та часто був вимушений приймати заспокійливе. Фактично наступні три роки йоо життя перетворилися на постійну боротьбу за свої права. Усе це дуже пригнічувало його, зумовлювало відчуття незахищеності та глибокого розчарування, призвело до глибоких моральних та психологічних страждань з відповідними негативними наслідками для здоров`я. Зазначає, що моральної шкоди він зазнав не лише від самого факту проведення незаконного обшуку 30.01.2016, але у подальшому систематично зазнавав її доводячи, що обшук був незаконним. Просить врахувати, що правоохоронні органи навіть не намагалися мінімізувати негативні наслідки від проведення незаконного обшуку його житла. Отже, зважаючи на те, що пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР прямо передбачено право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок проведенням в ході кримінального провадження незаконного обшуку, але при цьому нормами даного Закону не визначено конкретного розміру відшкодування моральної шкоди у зв`язку з проведенням такого обшуку, заподіяну моральну шкоду внаслідок незаконного обшуку свого житла він оцінює у 100 000 грн. Вказаний розмір шкоди вважає адекватним, справедливим і таким, що відповідає глибині тих морально-психологічних страждань, яких він зазнав через грубе втручання державних органів у його приватне життя. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28.12.2018 у справі № 461/9306/18 вказане кримінальне провадження було закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю події кримінального правопорушення, тобто з реабілітуючих підстав. Зазначене судове рішення оскаржувалося в апеляційному порядку та остаточно набрало законної сили 13.03.2019. Отже, як громадянин, в житлі якого органи досудового розслідування провели незаконний обшук та з яким поводилися як з фактичним підозрюваним у відповідному кримінальному провадженні, яке було закрите судом за відсутністю події кримінального правопорушення, має право на відшкодування моральної шкоди, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати, встановленої законом на 2021 рік, за кожен місяць перебування під слідством. Ураховуючи час, протягом якого він зазнав незаконного кримінального переслідування та перебував під слідством за підозрою у зберіганні зброї та боєприпасів, а саме повних 37 місяців (з 27.01.2016 по 13.03.2019), належний йому до відшкодування та гарантований законом мінімальний розмір моральної шкоди становить 222 000 грн (37x6000). Підсумовуючи, просить суд стягнути на свою користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України загалом 322 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Просить позов задоволити. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 01.10.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 25.01.2022 на адресу суду надійшов відзив представника Головного управління Державної казначейської служби України. Вказує, що Головне управління Казначейства, яке залучено до цієї справи в якості співвідповідача не в змозі в повній мірі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії органів державної влади. Сам факт стягнення коштів з Державного бюджету чи органу державної влади не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. Окрім цього, необхідно зазначити, що органи державної виконавчої служби не залучаються до участі у справах, виконання судових рішень по яких входить до їх компетенції. В даному випадку лише Казначейство (а не Головне управління Казначейства), виступає органом, який здійснює виконання судових рішень по даній категорії справ. При залученні органу Казначейства до участі у справі у якості співвідповідача, у разі задоволення позовних вимог, на нього безпідставно покладається тягар понесення судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Відтак, зважаючи на зазначене, Казначейство, а не Головне управління Казначейства, яке залучено в якості відповідача, може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зважаючи на те, що лише на Казначейство покладено функції з виконання судових рішень у даній категорії справ. Таким чином, Позивачем без будь-яких на те належних доказів, розрахунків визначено суму морального відшкодування за проведений обшук у розмірі 100 000,00 грн. Також, Позивачем безпідставно застосовано норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» до спірних правовідносин в частині, щодо підстав закриття кримінального провадження та визначення розміру моральної шкоди у сумі 222000,00 грн. оскільки в даному випадку діють правила частини шостої статті 1176 - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Просить позов задоволити. 31.01.2022 на адресу суду повторно надійшов відзив представника Головного управління Державної казначейської служби України Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 10.12.2021, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засідання позвоні вимоги підтримав у повному обсязі, просив такі задоволити. Представники відповідачів у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялися про дату та час судового засідання Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власноті №220440 від 27.06.2003 рокук,квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 30.03.2004 за №3216384, власниками квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно договору дарування однієї другої частки квартири від 26.06.2020 року [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] , а той приймає у дарунок Ѕ (одну другу) частку квартири [ADDRESS] , що зареєстровано в реєстрі №49. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.06.2019 №214106204 підтверджується, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить Ѕ квартири [ADDRESS] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.06.2019 №214129545 підтверджується, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить Ѕ квартири [ADDRESS] , підставою державної реєстрації став договір дарування Ѕ частки квартири від 26.06.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тибель Ю.І. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 28.01.2016 року задоволено клопотання слідчого відділу Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Львівській області Єпіксімова П.І. про надання дозволу на обшук за адресою: [ADDRESS] . Факт проведення обшуку за адресою [ADDRESS] підтверджуєтьься протоколом обушуку від 29.01.2016. Як вбачається з копії матеріалів клопотання про проведення обшуку у кримінальному провадженні №12016140050000304, підставою для внесення відомостей до ЄРДР стали здобуті оперативними працівниками кримінальної поліції Галицького ВП ГУ НП у Львівській області під час проведення операції «Зброя» та спілкування з під обліковими на території Галицького району м.Львова про те, що у підвальному приміщенні по [ADDRESS] , яке закріплено за квартирою [ADDRESS] , зберігаються боєприпаси. [PERSON] 24.02.2016 було подано апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 28.01.2016. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.02.2016, відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою [PERSON] . Ухвалою колегією суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2016, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28.01.2016. 10.03.2016 позивачем до Галицького районного сду м.Львова було подано скаргу на рішення слідчого про закриття кримінального провадження № 12016140050000304 від 27.01.2016 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 15.03.2016 скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого від 22.02.2016 слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Епіксімова П.І. про закриття кримінального провадження №12016140050000304 за ознаками ч.1 ст.263 КК України - скасовано. 11.04.2016 позивач звернувся до Галицького районного суду м.Львова з скаргою на дії та бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні, яку 13.04.2016 ухвалою Галицького районног осуду м.Львова задовлено частково. А саме зобов`язано слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Епіксімова П.І. надати [PERSON] належним чином завірену копію постанови від 30.01.2015 про уточнення даних до протоколу обшуку від 29.01.2016. Крім цього, 19.04.2016 позивач звернувся із скаргою до керівника Львівської місцевої прокуратури №1. Згідно відповіді Львівської місцевої прокуратури №1 віфд 22.04.2016 [PERSON] повідомлено що Галицьким ВП ГУ НП у Львівській області забезпечено виконання вимог ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова Раждченка В.Є. від 15.03.2016, якою скасовано рішення від 22.02.2016 про закриття кримінального провадження №12016140050000304 за ч.1 ст.263 КК України та внесено до ЄРДР відомості про відновлення даного провадження. Позивач та [PERSON] зверталися із скаргою до Генеральної прокуратури України на незаконні дії прокурора Ковальчука М.В. та грубе порушення прав людини. 13.06.2016 позивач звернувся до Галицького районного судді м.Львова з скаргою на незаконні дії слідчого у кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 01.07.2016 скаргу задовлено частково, зобов`язано слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Епіксімова П.І. надати [PERSON] інформацію про те, чи закінчене станом на 01.07.2016 року кримінальне провадження №12016140050000304 від 27.01.2016, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, і якщо закінчене, то на підставі якого саме пункту частини першої статті 284 КПК України. 26.08.2016 позивач звернуся до Галицького районног осуду м.Львова із скаргою на рішення слідчого про закриття криімнальнго провадження. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова івід 07.09.2016 року скаргу задоволено, скасовано постанову слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Епіксімова П.І. від 30.03.2016 року про закриття кримінального провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. 20.09.2016 [PERSON] та [PERSON] керівнику Львівської місцевої прокуратри №1 раднику юстиції Мостиховському О.І. подали заяву про вирішення питання щодо заміни прокурора від процесуального керівництва. 20.09.2016 [PERSON] та [PERSON] слідчому Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Епіксімову П.І. подали заяву про виконання судових рішень. Згідно відповіді ГУ НП у Львівській області від 27.09.2016, на виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 15.03.2016 до ЄРДР внесено відомості про скасування рішення про закриття кримінального провадження №12016140050000304 за ч.1 ст.263 КК України та відновлено у ньому досудове розслідування. 31.01.2017 [PERSON] звергнувся до Галицького районного суду м.Львова із скаргою на незаконні дії слідчого у кримінальному провадженні. 06.02.2017 ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова скаргу задоволено, визнано незаконною відмову слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Епіксімова П.І. у ненаданні [PERSON] , інформації щодо закінчення кримінального провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року, внесеного до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Зобовязано слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Епіксімова П.І. надати [PERSON] , інформацію чи закінчене кримінальне провадження №12016140050000304 від 27.01.2016, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. 19.05.2017 позивач звернувся до Галицького районного суду м.Львова із скаргою на рішення органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 07.09.2016 року скаргу задоволено, скасовано постанову слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Епіксімова П.І. від 05.10.2016 року про закриття кримінального провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року за ознаками ч.1 ст.263 КК України. 21.08.2017 року позивач звернуся до Галицького районного суду м.Львова із скаргою на незаконні дії органу досудового розслідування у кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 30.07.2017 року скаргу задоволено частково, зобов`язано слідчого слідчого відділу Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, уповноваженого на здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12016140050000304 від 27.01.2016 року надати [PERSON] інформацію про те, чи закінчене кримінальне провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 (якщо було закрите, то повідомити коли саме із зазначенням дати відповідного рішення, ким саме із зазначенням прізвища посадової особи), що було внесене до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. На виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова 08.09.2017 року №10725/37102-17 Галицьким ВР ГУ НП у Львівській області надано відповідь [PERSON] 18.09.2017 позивачем подано скаргу Львівській місцевій прокуратурі №1 на незаконні дії т.в.о. начальника Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Швороба П.А та скаргу на невиконання судового рішення. 25.09.2017 року Львівська місцева прокуратура №1 повідомила, «що на даний момент не прийнято рішення про його закриття на підставі ст.284 КК України». 25.01.2018 позивачем було подано скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження. 22.03.2018 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова скаргу задоволено частково, постанову слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Ригайла М.М. від 27.12.2017 року про закриття кримінального провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року - скасовано. 30.07.2018 позивачем було подано скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження. 06.08.2018 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова скаргу задоволено, постанову слідчого СВ Головного управління Національної поліції у Львівській області Паньківа О.М. від 21.06.2018 року про закриття кримінального провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року - скасовано. [PERSON] 03.10.2018 звертався із скаргою на незаконні дії та бездіяльність слідчого. 05.10.2018 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова відмовлено в задовленні скарги [PERSON] на незаконні дії та бездіяльність слідчого. 16.10.2018 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 05.10.2018 у справі №461/7449/18. 31.10.2018 року ухвалою колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду, ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 05.10.2018 - скасовано. Ухвалою слідчого судді Галицького районног суду м.Львова від 26.11.2018 зобов`язано слідчого Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Паньківа О.М. надати інформацію [PERSON] про те, чи закрите кримінальне провадження №12016140050000304 від 27.01.2016, якщо закрите, то коли саме (із зазначенням дати постанови), ким саме (із зазначенням посади, прізвища та ініціалів слідчого чи прокурора) та на якій підставі (із зазначенням пункту ч.1 ст.284 КПК України). 06.12.2018 року позивач подав скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження. 28.12.2018 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Паньківа О.М. від 21.08.2018 року про закриття кримінального провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.274 КПК України- скасовано. Закрито кримінальне провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності події кримінального правопорушення. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційног осуду від 13.03.2019 року відмовлено прокурору Львівської місцевої прокуратри №1 Ковальчуку М.В. у поноволенні строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 28.12.2018 року. Ухвалою Верховного суду колігії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.04.2019 року, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Львіського апеляційного суду від 13.03.2019 року . 21.06.2019 року позивач звернувся до Галицького районного суду м.Львова із скаргою на неправомірні дії прокурора у зв`язку з виконанням остаточного судового рішення. 25.06.2019 року ухалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова відмовлено у задовленні скарги [PERSON] від 21.06.2019 року. З доданих до позовної заяви матеріалів вбачається, що позивач і [PERSON] неодноразово зверталися до Міністерства юстиції України про надання роз`яснень щодо порядку захисту порушених прав. Також [PERSON] звертався до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із скаргою щодо поведінки судді Галицького районного суду м.Львова [PERSON] . Ухвалою Третьої дисциплінарної палати Вищої ради Правосуддя від 05.09.2018, відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Галицького районного суду м.Львова [PERSON] . Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради Правосуддя від 12.12.2018, суддю Галицького районного суду м.Львова [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді попередження. [PERSON] було подано заперечення на скаргу судді на рішення Дисциплінарної палати, в яких просив залишити без змін рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради Правосуддя №3839/3дп/15-18 від 12.12.2018. Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради Правосуддя від 14.03.2019, залишено без змін рішення Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради Правосуддя від 12.12.2018, про притягнення судді Галицького районного суду м.Львова [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності. [PERSON] 08.07.2019 року подав до Територіального управління Бержавного бюро розслідувань, розташованому у місті Львові подано заяву (повідомлення) про вчиненнгя кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України. Відповіддю ТУ ДБР, розташованому у місті Львові від 09.07.2019 року №С-81/1-19 повідомлено [PERSON] що з його звернення не вбачається жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних, на Вашу думку, діянь. [PERSON] 17.07.2019 року подав до Личаківського районного суду м.Львова скаргу на незаконну бездіяльність у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. 23.07.2019 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова, зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, внести відомості до ЄРДР на підставі заяви [PERSON] від 08.07.2019 року, у відповідності до вимог ст. 214 КПК України. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 31.03.2019, постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташовано у мітсі Львові Щирука Т.Я. від 06.03.2020 року про закриття кримінального провадження №62019140000000787 від 02.8.2019 року, за ознаками складу криімнального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України - скасовано. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 27.04.2021 року скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташовано у місті Львові, Щирука Т.Я. від 23.12.2020 про закриття кримінального провадження №62019140000000787 від 02.08.2019. Ухвалою слідчого судді Личаківського суду м.Львова від 28.07.2021 року скасовано постанову слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташовано у місті Львові, Третяка Д.О. від 16.06.2021 про закриття кримінального провадження №62019140000000787 від 02.08.2019. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у справі суд приходить до наступного висновку. Відповідно дост. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першоїстатті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. За змістом пункту 5 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Згідно пункту 2 статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 28.12.2018 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Паньківа О.М. від 21.08.2018 року про закриття кримінального провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.274 КПК України- скасовано. Закрито кримінальне провадження №12016140050000304 від 27.01.2016 року на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності події кримінального правопорушення. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пункті 3 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01). Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданихМіністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Слід зазначити, що у цій справі підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є надмірна тривалість досудового розслідування, пребування тривалий час під слідством за підозрою у зберіганні зброї та боєприпасів. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. У абз. 1 п. 10-1постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`судам роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції(254к/96-ВР ) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Такими діями позивачу заподіяно моральну шкоду, адже кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України, за відсутністю події кримінального правопорушення, тобто з реабілітучої підстави. Слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Наведений правовий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. В межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої плати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-11 Orel8). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних страждань. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови ПВСУ від 31 березня 1995 року № 4. Суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 50000,00 грн. Вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 322 000 грн. є завищеною, належними доказами, не підтверджена, а тому в цілому задоволенню не підлягає. Отже, позов задовольняється частково в межах, зазначених вище.

Outcome: partial