Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

Короткий виклад оставин справи [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування належним йому житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі окрім нього є зареєстрованими відповідачі, його навістка та двоє внуків, однак фактично вони там не проживають, що підтверджується доданими до позову довідкою та актом про непроживання. Окрім цього, відповідачі участі в утриманні вказаного житла не беруть, їх особистих речей в квартирі немає. Зазначає, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює йому перешкоди в користуванні житлом та порушує його права як власника, зокрема, йому не вдалося отримати субсидію на оплату комунальних послуг, тому вимушений їх переплачувати. Процесуальні дії по справі Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.02.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. Також даною ухвалою встановлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Позивач та його представник у судове засідання 26.04.2022 не з?явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, 19.04.2022 року до суду від позивача поступила заява, в якій просить розгляд справи провести без його участі, також зазначено, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти винесення заочного рішення не заперечує. Враховуючи подану заяву, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторони позивача, що відповідає вимогам ч.3 ст. 211 ЦПК України. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом направлення судової повістки та розміщення оголошення про їх виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. При цьому, 26.04.2022 до суду поступила письмова заява від відповідачів, яка підписана [PERSON] та [PERSON] , в якій повідомляє суд, що їй відомий зміст позовних вимог, позовні вимоги визнає та не заперечує з приводу їх задоволення. Розгляд справи просить провести без їх участі. Третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради не забезпечила участь в судове засідання свого повноважного представника, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання. Разом з тим, 10.03.2022 на електронну адресу суду від представника Органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому Шатрова В.В., який діє на підставі довіреності від 19.01.2022 поступили письмові пояснення, які долучено до матеріалів справи. В поясненнях зазначають, що відповідно до ч. 1, 2 ст. З Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Вказують, що задоволення позовних вимог [PERSON] відносно неповнолітніх дітей може призвести до погіршення рівня життя, достатнього для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дітей, що є неприпустимим з огляду на дотримання прав дітей, які їй гарантуються державою та міжнародним співтовариством. Враховуючи вишенаведене заперечують щодо задоволення позовних вимог стосовно неповнолітніх дітей та просять максимально врахувати інтереси дітей при прийнятті рішення по справі. Третя особа - Ужгородська міська рада не направила в судове засідання свого повноважного представника, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, шляхом направлення судової повістки. Про причини неявки суд не повідомили, пояснень не подавали. За таких обставин, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачів та третіх осіб та на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 24.11.2006 виданого Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Комунальним підприємством «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» №12667867 від 28.11.2006 (а.с. 4, 5). Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №297426617 від 02.02.2022 вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , підставою виникнення права власності зазначено: свідоцтво про право власності, [NUMBER] , 24.11.2006, виконком ужгородської міської ради (а.с. 37). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб ЖБК «Олімпійський» від 23 вересня 2021 виданої [PERSON] за адресою [ADDRESS] , до складу сім`ї /зареєстрованих/ входять: [PERSON] - власник; [PERSON] - невістка (не проживає); [PERSON] - внучка (не проживає) та [PERSON] - внучка (не проживає). Заборгованості по утриманню квартири немає (а.с. 6). 23 вересня 2021 р. о 13.15 за адресою: [ADDRESS] комісія у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , фактично проживаючих по [ADDRESS] склали Акт про те, що під час перевірки встановлено, що за адресою: [ADDRESS] крім заявника зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Комісією встановлено, що вказані особи в даній квартирі фактично не проживають, особистих речей вказаних громадян не знайдено, спальних міст і других приладів, які б вказували на фактичне проживання громадян не було виявлено. Вказаний акт підписаний комісією, правильність складання документа і його дійсність підтверджено головою правління ЖБК «Олімпійський» (а.с. 7). Згідно копії Акту про фактичне проживання особи від вересня 2021 р. такий видано [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в тому, що він фактично проживає за адресою: [ADDRESS] проживає один. Зареєстровані у домоволодінні, але фактично не проживають: [PERSON] - невістка, [PERSON] - внучка, [PERSON] - внучка. Вказаний акт підписаний сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та головою ЖБК «Олімпійський» - Хіта Г.Ф. (а.с. 8). Крім того, 23 вересня 2021 складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, який підписаний [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які засвідчили про те, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 15 липня 2018 року фактично не проживає гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказане засвідчено головою ЖБК «Олімпійський» Хіта Г.Ф. (а.с. 9). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Позиція суду та оцінка доводів За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідачі є невісткою та внуками позивача, зареєстровані у спірній квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, при цьому не проживають у такій, тому можуть втратити право на користування житлом на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України. Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі є зареєстрованими у спірній квартирі, однак в такій не проживають з липня 2018 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи довідкою та актом про не проживання особи, який підписаний сусідами та засвідчений головою ЖБК «Олімпійський». Суду не було надано жодних доказів, які б свідчили, що вони вимушено залишили спірне житло, відтак ними не доведено, що існували обставини, які унеможливили їх проживання у квартирі позивача з поважних причин та бажання залишитися проживати у ній. Доказів на підтвердження укладення між відповідачами та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ними б зберігалося право користування спірним житлом також надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи. При цьому, відповідачами було подано до суду заяву, в якій зазначають, що позовні вимоги визнають та не заперечують з приводу їх задоволення. Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі належній позивачу на праві приватної власності порушує права останнього передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном. Стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Крім цього, щодо позовних вимог, які стосуються визнання такими що втратили право користування спірним житловим приміщенням неповнолітніх відповідачів, суд вважає за необхідне зазначити. У відповідності до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Крім того, згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. На підставі наведенного та у відповідності до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства та ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відтак, дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Позиція, органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про недоцільність визнання неповнолітніх дітей, такими що втратили право користування жилим приміщенням обумовлюється метою діяльності такого органу - захистом прав, свобод і законних інтересів дітей. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради діє виключно в інтересах дітей та дотримання такої позиції відповідає завданню цієї служби. Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. З огляду на викладене, а також враховуючи, що діти разом з матір`ю в спірній квартирі не проживають, тому на переконання суду їх інтереси не порушуються, а залишення неповнолітніх дітей зареєстрованими в спірній квартирі суперечитиме ст.9 Конвенції про права дитини. У відповідності до ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вищевказані заперечення Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради не обґрунтовані жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не вважаються належним обґрунтуванням. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 316, 317, 319, 321 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, у якому вона зареєстрована разом з матір`ю. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 316, 317, 319, 321 ЦК незалежно від віку особи. Так, судом встановлено, що неповнолітні діти (відповідачі по справі) не проживають у спірній квартирі, їх речей там немає, ніяких обов`язків щодо утримання квартири не несуть, крім того, їх матір`ю подано заяву про визнання позову, відтак суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Суд не приймає до уваги заперечення органу опіки та піклування, оскільки право власності є непорушним і підлягає захисту, а неповнолітні не є членами сім`ї позивача в розумінні ст.3 СК України. Суд, також оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідачів на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і вважає, що припинення права користування відповідачами спірною квартирою відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання тривалий час, не беруть участі в її утриманні, та не надали суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації понад один рік, судом під час розгляду не встановлено поважності причини їх відсутності чи наявність домовленості між ними і власником житла щодо порядку користування квартирою, а також те, що відповідачі позов визнали, таке визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Outcome: approved