Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

27.10.2021 позивачка звернулась до суду з даним позовом, у якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягненням дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що в період з 25.06.2015 по 26.03.2019 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу у них є син: [PERSON] , [INFO] . 26.03.2019 шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Позивач зазначила, що відповідач з часу народження не бере участі у вихованні сина. Ще до народження сина відповідач покинув її, припинивши спільне проживання із нею. Також позивач повідомила, що з пологового будинку відповідач її не забрав, на хрещенні сина та святкуваннях його дня народження відповідач присутній не був. З часу народження сина відповідач не підтримує сина ані морально, ані матеріально, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування сина, що негативно впливає на його фізичний розвиток. З часу народження сина відповідач не бачив його жодного разу. Наявність у відповідача батьківських прав унеможливлює вирішення деяких питань, зокрема реєстрації дитини за місцем проживання матері, оскільки відсутня згода батька. Також позивач не може забезпечити дитині виїзд за кордон через відсутність дозволу батька. У зв`язку із цим позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільного сина. Окрім цього, оскільки відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а дитині необхідно забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини вона просить ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу (заробітку) відповідача. Тому просила задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 28.10.2021 залишено позовну заяву без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 02.11.2021 позивачкою було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою від 15.11.2021 судом було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 13.12.2021, яке було відкладено на 12.01.2022 у зв`язку із неявкою відповідача та відсутністю висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. 12.01.2022 підготовче провадження було закрито та призначено судовий розгляд на 08.02.2022. 08.02.2022 в судовому засідання було заслухано пояснення представника позивача, який вказав, що відповідач залишив позивачку ще до народження дитини та надав інші пояснення, аналогічні із викладеними в позовній заяві. Також в даному судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] та оголошено перерву до 03.03.2022. 03.03.2022 розгляд справи не відбувся, оскільки справа була знята з розгляду у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Наступне судове засідання було призначено на 26.04.2022. 26.04.2022 сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки подав суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач у судові засідання не з`являвся, однак як вбачається із рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення- судових повісток на 13.12.2022, 12.01.2022, 03.03.2022, 26.04.2022 останні повернулися з відмітками за закінченням терміну зберігання та про відсутність адресата за вказаною адресою. Крім того, виклик відповідача здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав, про причини неявки не повідомляв. Також відповідачем не було подано відзиву на позов. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, у якій зазначила, що підтримує рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Червоноградського району Львівської області від 17.06.2021 за №86 (п.8) про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду України, викладених у постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Таким чином, суд вважає, що відповідач є повідомлений належним чином. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та третьої особи, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів для розгляду справи по суті. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Частиною 1 ст.280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували зареєстрованому шлюбі з 25.06.2015 по 26.03.2019, що підтверджується рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26.03.2019, яким шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 6). Сторони є батьками неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а. с. 5). Відповідно до довідки про склад сім`ї №2977 від 17.02.2021 позивачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом із нею за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] (мати позивачки) (а.с.11). Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідач залишив позивачку ще до народження дитини і з часу її народження жодної участі у житті дитини не приймає. Також відповідач не забрав дитину із пологового будинку і від часу народження дитини жодного разу не бачився із дитиною. Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що дитина повністю перебуває на утриманні позивачки, відповідач коштів на утримання дитини не надає, дитиною не цікавиться, участі у вихованні дитини не приймає. Рішенням Виконавчого комітету Червоноградської міської ради № 86 від 17.06.2021 (п.8) «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» прийнято рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 36). Крім цього, як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] , вона є матір`ю позивачки. Її дочка одружилася із відповідачем у 2015 році. Позивачка із відповідачем працювали та проживали у Львові, двічі приїжджали до неї в гості. Коли позивачка завагітніла, відповідач зібрав речі та поїхав, не повідомив куди він їде. Дочка розшукувала відповідача, проте безрезультатно. До народження дитини відповідач не виходив на контакт із позивачем. Після народження дитини відповідач не з`являвся, на хрещенні дитини відповідач присутній не був. Відповідач жодної допомоги на утримання дитини не надавав. Також свідок зазначила, що вона допомагає позивачці матеріально, оскільки дочка проживає із нею разом. Відповідач жодної участі у житті дитини не приймає. Дитині на даний час 3 роки і три місяці, але дитина не може відвідувати дитячий садок через відсутність реєстрації. При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В силу даної норми позивач має право на звернення до суду з даним позов, оскільки являється матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свояцтвом про народження, яке міститься в матеріалах справи. Як зазначив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - постанова ПВСУ від 30.03.2007 року № 3), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 цієї постанови). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3). Встановлені фактичні обставини справи та оцінені докази свідчать про те, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками батька і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема не забрав дитину із пологового будинку, не забезпечує належною матеріальною допомогою, не цікавиться здоров`ям дитини, не створює жодних умов для нормального спілкування з ним чи отримання дитиною доступу до культурних та інших духовних цінностей, не бачиться із дитиною. Зазначені обставини є свідченням винної поведінки відповідача та умисного ухилення ним від виховання дитини у такій мірі, що це дає достатні підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Така поведінка відповідача призвела до того, що мати [PERSON] , [INFO] , не в змозі здійснити державну реєстрацію місця проживання дитини, оскільки для цього необхідна згода відповідача. Також дитина не в змозі відвідувати дошкільний навчальний заклад, оскільки у нього відсутня державна реєстрація місця проживання. Також мати не має змоги оздоровити сина за кордоном, оскільки для цього також необхідна згода батька. Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги інтереси дитини, суд дійшов до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Окрім цього, позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання сина в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України) . Виходячи з принципів розумності й справедливості, враховуючи обставини, що мають істотне значення, якими в даному випадку суд вважає інтереси та потреби неповнолітньої дитини та у відповідності до ст. 182 СК України, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів є обґрунтованими і підлягають до задоволення шляхом стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. В силу приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1816 грн, в тому числі: щодо вимоги про стягнення аліментів - 908 грн., щодо вимоги про позбавлення батьківських прав - 908 грн.

Outcome: approved