Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить поділити між сторонами по справі спільно набуте майно : житловий будинок із надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, припинивши право спільної сумісної власності між сторонами по справі на вказане майно та визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння та земельної ділянки; стягнути з відповідача на користь позивача 70 000 грн. компенсації за реалізований автомобіль марки «ВАЗ» моделі 21101 М-1, 2007 року випуску. В позовній заяві позивачем в обґрунтування заявлених вимог вказано, що сторони по справі в період з листопада 2006 року по березень 2018 року перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано за рішенням суду. Під час шлюбу подружжям було набуто майно, а саме : будинок житловий з надвірними будівлями по [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , автомобіль ВАЗ моделі 21101 М-1 2007 року випуску. На день звернення позивача із цим позовом до суду, автомобіль було реалізовано відповідачем без згоди позивачки, а отримані від продажу кошти відповідачем звернуто на власну користь. Згоди щодо добровільного поділу майна сторони не дійшли, що і стало підставою для звернення із цим позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Ільїн В.А. заявлені довірителькою вимоги підтримав, пояснив, що спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, через що є спільною власністю подружжя. Враховуючи наведене, є підстави для визнання за позивачем права на 1/2 частину вказаного у позові майна. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги, заявлені [PERSON] не визнали повінстю. Відповідач по суті заявлених вимог пояснив, що земельну ділянку отримав його батько, який на цій земельній ділянці побудував житловий будинок за власні кошти, однак, право власності оформив на відповідача. [PERSON] заперечив факт будівництва житлового будинку сторонами по справі, посилаючись на ті обставини, що вони не мали такої матеріальної можливості. Щодо транспортного засобу відповідповідач пояснив, що він дійсно під час шлюбу придбав автомобіль, однак, передав право користування цим транспортним засобом третій особі. Представник відповідача - адвокат Мозоль Л.К. в судовому засіданні підтримала позицію довірителя, додавши, що право власності на житловий будинок дійсно було зареєстровано під час перебування сторін по справі у шлюбі, однак, будівництво здійснював батько відповідача. Земельну ділянку відповідачем було придбано ще до реєстрації шлюбу, через що вона не є спільною власністю подружжя. На вказані обставини відповідач посилався у поданому суду видзиві, як на підставу своїх заперечень щодо вимог позивача. Під час судового провадження сторонами заявлено клопотання про доручення до матеріалів справи додаткових письмових доказів, крім цього, відповідачем було заявлено клопотання про допит свідків. Вказані клопотання судом задоволені. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з урахуванням пояснень сторін, суд дійшов до наступного. Правовідносини між сторонами виникли з приводу нерухомого та рухомого майна, придбаного під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу. Вказані правовідносини регулюються нормами СК та ЦК України. Із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого станом на 13 квітня 2021 року, вбачається що сторони по справі перебували між собою у шлюбі, зареєстрованому 19 листопада 2006 року Виконавчим комітетом Тутовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області, актовий запис №36. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2018 року, на доведення чого сторонами суду було подано копію вказаного вище судового рішення. Під час шлюбу у сторін народилось двоє дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (що підтверджено наданими с уду копіями свідоцтв про народження дітей - серії [NUMBER] від 28 серпня 2007 року та серії [NUMBER] від 12 лютого 2010 року). Отже, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2006 року по 23 березня 2018 року. Із наданої позивачем суду Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої станом на 20 жовтня 2020 року, встановлено, що [PERSON] на праві власності має житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (загальною площею 118,1 м2, житловою площею 84,8 м2) із господарськими спорудами. Форма власності приватна, частка ціла. Інформація щодо права власності на вказане будинковолодіння за відповідачем внесена до реєстру на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29 жовтня 2015 року Сарненським районним управлінням юстиції Рівненської області за № [NUMBER] . Крім цього, копія Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №600173 від 26 квітня 2006 року доводить, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2500 га., розташована у с.Довге Сарненського району Рівненської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна норма міститься у Сімейному кодексі України. Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, при чому частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, судом достовірно встановлено, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га., розташовану у с.Довге Сарненського району Рівненської області та житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Відповідно до вказаних вище доказів - житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , було набуто відповідачем [PERSON] під час перебування у шлюбі із позивачем - [PERSON] . В обґрунтування заперечень щодо належності вказаного будинку подружжя на праві спільної власності, відповідач вказував, що спірний будинок був побудований силами та за кошти його батьків. На підтвердження заперечень відповідачем надано копію трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , із якої вбачається, що з жовня 2007 року по травень 2013 року відповідач був працевлаштований у ОПЛ с.Орлівка на посаді молодшої сестри по догляду за психічнохворими. В даному випадку судом враховано, що батько відповідача в період перебування сторін по справі у шлюбі не був працевлаштований (оскільки надана суду копія трудової книжки серії [NUMBER] від 10 серпня 1994 року, видана на ім`я [PERSON] , який, відповідно до свідоцтва про народження відповідача серії [NUMBER] від 28 квітня 1980 року - [PERSON] , є його батьком, не містить такої інформації), в той час, як відповідач був працевлаштований та отримував дохід. Надані суду відповідачем копії рішення Тутовицької сільської ради від 18 січня 2005 року №139 «Про надання земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», паспорту на забудову земельної ділянки, будівельний паспорт з реєстраційним номером 439/22.12.05 від лютого 2006 року, дозвіл на виконання будівельних робіт №131 від 25 квітня 2006 року, технічних умов на підключення житлового будинку до електромережі від 15 грудня 2006 року, договору про приєднання до електричних мереж ЗАТ «Ей-І-Ес Рівнеенерго» від 15 грудня 2006 року із додатком до нього та квитанціями про опліту послуг з виконання вказаних робіт, оформлені саме на ім`я відповідача - [PERSON] . Таким чином, вказані докази спростовують аргументи сторони щодо того, що будівництво будинка, що є предметом позову, здійснювалось батьком відповідача. Частина дозвільних документів, вказаних вище, дійсно отримувалась відповідачем до реєстрації шлюбу із позивачем, однак, відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України - право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи визначений законодавством момент набуття особою права власності на новостворене майно - спірний житловий будинок був зареєстрований на праві власності за відповідачем в період перебування останнього в шлюбі із позивачем, через що це майно відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Допитаний судом свідок [PERSON] показав, що житловий будинок, який є предметом позову, будував особисто він за власний кошт, починаючи з 1993 року. Свідок [PERSON] пояснив, що особисто допомагав [PERSON] у будівництві житлового будинку, який останній будував для себе. В даному випадку судом не приймаються до уваги пояснення допитаних судом свідків, так як земельна ділянка для будівництва житлового будинку була виділена за рішенням Тутовицької сільської ради значено пізніше у часті, порівняно із часом подій, про які доповіли свідки. Враховуючи наведене, суд вважає, що в ході судового провадження беззаперечно встановлено, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , був набутий відповідачем [PERSON] під час перебування у шлюбі із позивачем - [PERSON] , через що це майно належить до спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду даної справи судом не встановлено обставин, за яких спірне майно належало б одному із подружжя, відповідно до ст.57 СК України. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими ті підлягають до задоволення. В той же час, позивач просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою. Із досліджених судом письмових доказів вбачається, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] 26 квітня 2006 року, тобто, до реєстрації шлюбу із [PERSON] , через що це нерухоме майно, відповідно до ч.1 ст.60 СК України не належить до спільної власності подружжя, а тому в цій частині вимоги позивача про поділ земельної ділянки є безпідставними. Крім цього, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь грошових коштів, отриманих внаслідок реалізації автомобіля, набутого подружжям під час шлюбу. Із копії довідки №62 від 28 квітня 2011 року, виданої за підписом начальника відділення №5 філії ПАТ КБ «Надра», встановлено, що вказаним документом працівник банка підтвердила факт виконання в повному обсязі [PERSON] зобов`язання по програмі «Автопакет» марка ВАЗ, модель 21101 М-1 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] . Однак, згідно із повідомленням №31/5аз-17-5641-2022 від 19 лютого 2021 року Територіального сервісного центру №5641- за інформацією, наявною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, автомобіль марки ВАЗ, модель 21101 М-1 2007 року випуску номер шасі [NUMBER] не зареєстровано. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку позивач зобов`язана довести, що транспортний засіб було набуто відповідачем на праві власності, час набуття такого права та суму, за яку останній здійснив його реалізацію. Так, стороною не надано належних, допустимих та достатніх доказів набуття відповідачем права воласності на транспортний засіб, а також не підтверджено факт реалізації автомобіля [PERSON] . В даному випадку, вартість автомобіля, за яку, ймовірно здійснено відповідачем його продаж, будло встановлено приблизно, виходячи із орієнтовної вартості такого типу автомобілів, визначеної ПП «Оцінка», що вбачається із інформації, наданої [PERSON] вказаним приватним підприємством за №01/02/01 від 01 грудня 2020 року. Враховуючи наведене, вимога [PERSON] в частині стягнення грошових коштів, як компенсацію за реалізований [PERSON] транспортний засіб, набутий під час перебування у шлюбі, також є безпідставною, а тому до задоволення не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення заявлених позивачем вимог - слід стягнути зі сторін на користь один-одного понесені та підтверджені документально судові витрати, пропорційно задоволеним та відмовленим позовним вимогам. На підставі наведеного, ст.ст. 60, 61, 70, 71 СК України, ст.ст.15, 16, 355, 368 ЦК України,

Outcome: approved