Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 10 грудня 1998 року між нею, з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу належного їй житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , якому в подальшому була присвоєна адреса [ADDRESS] . Згідно даного договору вона передала [PERSON] 7500 гривень, а [PERSON] , в свою чергу, передала їй у власність зазначене нерухоме майно і зобов`язалась вчинити дії, необхідні для нотаріального оформлення укладеного між ними договору купівлі-продажу, що підтверджується також відповідною розпискою про отримання грошових коштів. Зі свого боку вона виконала усі умови договору, передавши [PERSON] грошові кошти та отримавши у власність житловий будинок, проте [PERSON] , постійно посилаючись на брак вільного часу на відвідування нотаріуса та поганий стан здоров`я, свої зобов`язання здійснити дії, необхідні для нотаріального оформлення договору, передбачені договором, не виконала, а приблизно через рік померла. Фактично позивач володіє даним будинком з 1998 року, на свій розсуд та за власні кошти робить у ньому ремонт і облаштовує, проживає вона також у цьому будинку. Просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 10 грудня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , та визнати за нею право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, відзиву не надали. У зв`язку з тим, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що\~відповідно до свідоцтва про право власності від 06 грудня 1977 року, посвідченого державним нотаріусом синельниківської державної нотаріальної контори Жаран А.А., зареєстрованого в реєстрі за №4127, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1977 року, посвідченого державним нотаріусом синельниківської державної нотаріальної контори Жаран А.А., зареєстрованого в реєстрі за №4126, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 10 грудня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 06 грудня 1977 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1977 року. [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла обумовлену суму грошових коштів за продаж будинку в розмірі 7500 грн. Крім того, [PERSON] зобов`язалася оформити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу відсутнє. Також встановлено, що адреса будинку була змінена з - [ADDRESS] на [ADDRESS] . Згідно дублікату заповіту від 08 липня 1999 року, посвідченого 08 липня 2000 року секретарем виконкому Славгородської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області і зареєстровано в реєстрі за №49, та виданого [PERSON] , [PERSON] на випадок своєї смерті одну другу частину всього належного майна, де б воно не було та з чого б не складалося, заповіла [PERSON] , а одну другу частину належного їй майна, де б воно не було та з чого б не складалося, заповіла у власність [PERSON] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] . 21 березня 2000 року [PERSON] звернулась до Другої синельниківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та права на земельну частку (пай) на землі, яка перебуває у колективній власності КСП «За мир», грошового внеску в ощадбанку. Копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] в матеріалах спадкової справи відсутня. Іншій спадкоємець [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертався. Згідно з ч. 1\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4\~ст. 203 ЦК України\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.2\~ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 657 ЦК України\~встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 3\~ст. 640 ЦК України\~договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13\~постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9\~роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст.\~210,\~640 ЦК України\~пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення\~статті 220 ЦК України\~можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Отже, після вказаної дати, договір купівлі-продажу нерухомості в силу\~ст. 657 ЦК України\~підлягав лише нотаріальному посвідченню, тому може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2\~ст. 220 ЦК України. Однією з умов застосування ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним в судовому порядкує встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Верховний Суд\~України в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої\~статті 220 ЦК України\~та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між позивачем [PERSON] та померлою [PERSON] виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу житлового будинку, від нотаріального посвідчення якого одна із сторін ухилилася. Також судом було встановлено, що після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але протягом тривалого часу (більше двадцяти років) своїх спадкових справ не оформлювала, що судом розцінюється як небажання нею приймати спадщину. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved