Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

У грудні 2021 року до суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг. В обґрунтування позову позивач зазначав, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 14.03.2007 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 24\~000,00 грн. Позивач вказував, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 17.10.2021 року має заборгованість у розмірі 19\~329,36 грн., з яких: - 15\~636,71 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 3692,65 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг у розмірі 19\~329,36 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року позовну заяву було залишено без руху (а.с. 95-96). 09 грудня 2021 року до суду від позивача на виконання вимог ухвали суду від 29 листопада 2021 року надійшла заява про усунення недоліків з доданням копій додаткових документів (а.с. 99-120). Ухвалою суду від 10 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 122). У судове засідання представник позивача АТ КБ «Приватбанк» та відповідач [PERSON] не прибули з невідомих причин. Позивач в особі його керівництва та відповідач були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Дашко В.М. у позовній заяві просив позов задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені в ньому, розглянути справу за відсутності представника позивача, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] не скористалася своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, не подавала заяву про причини своєї неявки у судові засідання. Ухвалою суду від 16 травня 2022 року було постановлено про заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази у їх сукупності встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим, 14.03.2007 року підписала анкету-заяву (а.с. 27 та 27 (зворот)). Як вбачається з анкети-заяви від 14 березня 2007 року відповідач виявила бажання отримати кредитну картку із встановленням на ній кредитного ліміту у 1100 грн. та з базовою процентною ставкою по кредиту в розмірі 36% на рік із розрахунку 360 днів у році. Умови погашення заборгованості: щомісячний платіж у розмірі 7% від суми заборгованості. Крім того, у вказаній заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами Банку» складає між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у цій заяві. До договору банк додав копію Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 28-33) та копію Наказу № 906 від 23.08.2006 року про внесення змін в договірну базу за платіжними картками (а.с. 34-37). Як постає із довідки банку (а.с. 24) на видану відповідачу кредитну картку № [NUMBER] було встановлено кредитний ліміт у 1100 грн., потім кредитний ліміт неодноразово зменшувався та збільшувався з 2007 року до 2020 року. 23 вересня 2020 року кредитний ліміт було зменшено до 16\~622,64 грн., а 07 жовтня 2020 року відбулося його зменшення до 0 грн. Із довідки Банку (а.с. 26) вбачається, що відповідачу [PERSON] загалом було видано у користування 9 (дев`ять) кредитних карток. Останню карту відповідачу було видано 28 лютого 2020 року, строк її дії січень 2024 року. З метою доведення факту отримання та користування відповідачем кредитними коштами банку, останнім було надано виписку по картковим рахункам відповідача, відповідно до якої вбачається, що з 28 березня 2007 року відповідач почала користуватися виданою кредитною карткою та потім здійснювала таке користування аж до 01 жовтня 2021 року. Останній раз відповідач здійснила поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування на суму 768,98 грн. (а.с. 46-86). Відповідач не повернула своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 17 жовтня 2021 року, за розрахунком банку, має заборгованість у розмірі 19\~329,36 грн. (а.с. 184), яка складається із наступного: - 15\~636,71 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 3692,65 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, попиту і пропозицій? які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту суд зазначає наступне. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Укладений між сторонами кредитний договір від 14 березня 2007 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданої банком виписки по рахунку (а.с. 46-86) вбачається, що [PERSON] користувалася кредитними коштами, зокрема, знімала готівку в банкоматі, розраховувалася карткою, частково погашала заборгованість по кредиту (поповнювала картковий рахунок), що свідчить про наявність кредитних договірних відносин з банком. Операції, з урахуванням несвоєчасної оплати відповідачем заборгованості, призвели до збільшення боргу за тілом кредиту та пояснюють розмір заборгованості за простроченим тілом кредиту, за період з 13.03.2012 року по 01.10.2021 року, на загальну суму 15\~636,71 грн., що виникла станом на 17 жовтня 2021 року. Суд зазначає, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі. У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року (справа № 200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. На підставі оцінки усіх доказів у їх сукупності, зокрема, виписки по банківському рахунку, розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про те, що банк в даному випадку підтвердив своє порушене право вимагати погашення виниклої заборгованості. Доказів на спростування розрахунку заборгованості в цій частині, відсутності боргу або визнання договору недійсним (нікчемним) відповідачем суду не надано. За таких обставин, стягненню підлягає доведена позивачем заборгованість за тілом кредиту а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Матеріали справи свідчать про те, що у анкеті-заяві від 14 березня 2007 року містяться анкетні дані відповідача, волевиявлення останньої на встановлення кредитного ліміту у 1100 грн., а також розмір базової процентної ставки, що становить 36% із розрахунку 360 днів у році. Оскільки в указаних вище документах, підписаних відповідачем, визначений розмір процентної ставки за користування кредитом, суд вважає, що сторони погодили умови договору кредиту в частині розміру процентів за користування кредитом за договором. Із розрахунку заборгованості слідує, що розмір процентної ставки складає 3,5%, тобто відповідно до погоджених сторонами умов. Звертаючись до суду, Банк просив стягнути з відповідача на їх користь 3692,65 грн. заборгованості за простроченими відсотками, що виникла за період з 13.03.2012 року по 01.10.2021 року, як постає із заяви банку (а.с. 99). Доказів на спростування розрахунку заборгованості за відсотками або відсутності заборгованості за простроченими відсотками відповідачем надано не було. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3692,65 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості підлягають до задоволення. Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Оскільки позов задоволено судом у повному обсязі, то з відповідача слід стягнути на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору.

Outcome: approved