Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в якому просить витребувати з приватної власності [PERSON] , [INFO] об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, загальною площею 88,7 кв.м., які знаходиться на [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2387231946101). Скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] , [INFO] на нежитлові приміщення, загальною площею 88,7 кв.м., які знаходиться на [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387231946101) з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] , [INFO] та закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обгрунтування поданого позову, позивач покликається на те, що Франківською окружною прокуратурою міста Львова Львівської області під час здійснення нагляду за додержанням законів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42021142080000036 від 03.08.2021 встановлено порушення інтересів територіальної громади м. Львова внаслідок незаконного заволодіння майном, яке перебувало у комунальній власності. Як вбачається з інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 16.06.2021 державним реєстратором прав на нерухоме майно Пустомитівської міської ради Мудраком Є.М. проведено державну реєстрацію права приватної власності на нежитлові приміщення, загальною площею 88,7 кв.м. на [ADDRESS] за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387231946101). В якості підстави для державної реєстрації права приватної власності [PERSON] на спірне майно, державним реєстратором зазначено свідоцтво про право власності видане 16.05.2000 Обласним управлінням житлово-комунального господарства. При цьому, до матеріалів електронної реєстраційної справи № 2301343846101 державним реєстратором, окрім свідоцтва про право власності видане 06.04.2001 долучено також й довідку, видану 08.02.2021 Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 1/1050. З вказаної довідки вбачається, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 нежитлові приміщення (підвал) на [ADDRESS] зареєстровані на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого 16.05.2000 на підставі наказу департаменту землеустрою та планування забудови м. Львова № 516 від 16.05.2000. Нежитлові приміщення (підвал), загальною площею 88,7 кв.м. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, який посвідчено 21.08.2021 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Матвєєвою Ю.В., [PERSON] продав, а [PERSON] (відповідач) купив нежитлові приміщення (підвал), що знаходяться в будинку [ADDRESS] . Водночас, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42021142080000036 від 03.08.2021 окружною прокуратурою встановлено, що документи, які стали підставою для реєстрації права приватної власності за [PERSON] на спірну квартиру ніколи не видавались, а відтак об`єкт нерухомого майна незаконно вибув з комунальної власності. Ухвалою суду від 03.11.2021 р. у справі відкрито провадження та призначено до підготовчого судового розгляду. Протокольною ухвалою від 26.11.2020 року Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залучено в якості третьої особи. Ухвалою суду від 20.12.2021 р. у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Прокурор в судовому засіданні підтримав позов. Надав аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві. Просив позов задоволити повністю. Представник позивача Львівської міської ради в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на офіційну електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 17.03.2022 року (а.с.113). Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання 26.11.2021 року не з`явився. Належним чином направлялось повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Конверт повернувся до суду із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с.88). Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання 20.12.2021 року не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с.101). Відповідач [PERSON] в судове засідання 16.02.2022 року не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с.110). Відповідач [PERSON] в судове засідання 16.03.2022 року не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с.109). Відповідач [PERSON] в судове засідання 12.04.2022 року не з`явився. Належним чином направлялось повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Тому, відповідач, в силу п.4 ч.8 ст.128, ч.9 ст.130 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення чи про розгляд справи до суду не надходило. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав позов. Надав аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві. Просив позов задоволити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що згідно свідоцтва про право власності Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентиразації та експертної оцінки від 16.05.2000 року в цілому нежитлові приміщення площею 88,7 м2 (підвал), який розташований в [ADDRESS] належать на праві приватної власності [PERSON] , дане посвідчення видане на підставі наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста №516/00/ 16.05.2000 року і записано в реєстрову книгу №16 за реєстровим №11232. З довідки Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/1050 від 08.02.2021 року, яка видана [PERSON] вбачається, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 р., нежитлові приміщення (підвал) на [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за: [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, видане 16.05.2000 р. на підставі наказу департаменту землеустрою та планування забудови м.Львова №516 від 16.05.2000 р. Нежитлові приміщення (підвал) загальною площею 88,7 кв.м. Рішенням державного реєстратора Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області Мудраком Євгеном Миколайовичем №58787712 від 16.06.2021 року розглянуто заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 16.06.2021 15:10:46 за реєстраційним номером 46262769, яку подав [PERSON] , для проведення державної реєстрації права власності. Вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2021 року [PERSON] , [INFO] від якого діяв [PERSON] , [INFO] продав, а [PERSON] , [INFO] купив нежитлові приміщення (підвал), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 88,7 кв.м. На підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2021 року [PERSON] , [INFO] від якого діяв [PERSON] , [INFO] продав, а [PERSON] , [INFO] купив житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 121,2 кв.м. загальною площею 288,9 кв.м. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №275901531 від 21.09.2021 [PERSON] на праві власності належав будинок за адресою: [ADDRESS] . В якому також зазначено, що останній помер. Відповідно до листа Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.07.2021 № 2401-вих-63067 Франківську окружну прокуратуру м.Львова Львівської області повідомлено про те, що за результатами детального розгляду та аналізу книги реєстрації наказів директора департаменту землеустрою та планування міста встановлено, що наказ директора департаменту землеустрою та планування міста 16.05.2000 № 516 не зареєстрований. Відповідно до листа Департамента містобудування Львівської міської ради від 16.08.2021 №2401вих-73016 Франківську окружну прокуратуру м.Львова Львівської області повідомлено про те, що відсутній запис про реєстрацію наказу департаменту землеустрою та планування міста 16.05.2000 № 516 у книзі реєстрації наказів директора департаменту землеустрою та планування міста. Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі,якщо відповідні документи не були подані заявником. Так, з метою попередження та недопущення подання державним реєстратором Мудраком Є.М. вищевказаного запиту, [PERSON] ,під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на спірне майно, також подано довідку, видану 08.02.2021 Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 1/1050. Згідно листа ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 21.07.2021 № 3327 Франківську окружну прокуратуру м.Львова повідомлено про те, що свідоцтво про право власності від 16.05.200 серії КММ № 001316 БТІ на нежитлові приміщення площею 88,7 кв.м. на [ADDRESS] та довідку БТІ не видавало. В матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] відсутня копія вищезгаданого свідоцтва. Відповідно до листа Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Львівської міської ради від 16.07.2021 № 4-0002-23486 встановлено, що підвальне приміщення на [ADDRESS] перебуває на обліку як найпростіше укриття (колишнє сховище Vкласу), яке призначено для укриття мешканців в особливий період. Відповідно до листа УКВ ДЕП ЛМР від 02.08.2021 № 2302-вих-68103, з часу створення управління - з грудня 1998 підвальне приміщення загальною площею 88,7 м2 за адресою [ADDRESS] договорів купівлі-продажу управлінням комунальної власності не укладалося. У користування зазначене приміщення не передавалося. При цьому, в цілому будинок за адресою [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Львова. регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області на підставі договору купівлі-продажу № 1143 від 13.03.1998 року було відчужено в приватну власність нежитлове приміщення площею 41,5 кв.м. та на підставі договору купівлі-продажу № 732-А від 25.06.1998 року відчужено в приватну власність нежитлове приміщення 1-го поверху площею 87,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України, для захисту людей від деяких факторів небезпеки, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій у мирний час, та дії засобів ураження в особливий період також використовуються споруди подвійного призначення та найпростіші укриття. Найпростіше укриття - це фортифікаційна споруда, цокольне або підвальне приміщення, що знижує комбіноване ураження людей від небезпечних наслідків надзвичайних ситуацій, а також від дії засобів ураження в особливий період. Водночас, згідно з ч. 12 ст. 32 Кодексу, захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню). При цьому, захисні споруди у мирний час можуть передаватися в оренду для задоволення господарських, культурних та побутових потреб із збереженням цільового призначення таких споруд, крім тих, що перебувають у постійній готовності до використання за призначенням (ч. 13 ст. 32 Кодексу). Таким чином, у відповідності до норм чинного законодавства, підвальні приміщення, розташовані в будинку [ADDRESS] , які перебувають на обліку в органі цивільного захисту населення мають статус захисної споруди - найпростішого укриття (колишнього сховища Vкласу) не підлягали приватизації (відчуженню), а відтак щодо них не міг видаватись наказ директора департаменту землеустрою та планування міста та свідоцтво про право власності, яке стало підставою для їх вибуття з комунальної власності. Крім цього, як вбачається із листа УКВ ДЕП ЛМР від 02.08.2021 № 2302-вих-68103, з часу створення управління - з грудня 1998 до сьогодні на підвальне приміщення загальною площею 88,7 м2 за адресою [ADDRESS] договорів купівлі-продажу управлінням комунальної власності не укладалося. У користування зазначене приміщення не передавалося. При цьому, в цілому будинок за адресою [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Львова, згідно рішення Шевченківського райвиконкому м.Львова № 192 від 14.04.1987, що підтверджується реєстраційним посвідченням на жилий будинок, що належить місцевим радам від 25.12.1995. Згідно наявної в УКВ ДЕП ЛМР інформації, регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області на підставі договору купівлі-продажу №1143 від 13.03.1998 року було відчужено в приватну власність нежитлове приміщення площею 41,5 кв.м. та на підставі договору купівлі-продажу № 732-А від 25.06.1998 року відчужено в приватну власність нежитлове приміщення 1-го поверху площею 87,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] . У відповідності до технічного паспорту від 07.04.1998, який було подано 16.06.2021 [PERSON] під час державної реєстрації права власності, нежитлові приміщення загальною площею 88,7 кв.м. в будинку [ADDRESS] знаходяться у підвалі, та складаються з нежитлових приміщень під інд. 1 (площею 16,0 кв.м.), б/н (2,1кв.м.), 5 (4,0кв.м.), 6 (30,0 кв.м.), 7 (23,10 кв.м.) та 8 (13,5 кв.м.). Згідно з поверховим планом, який міститься в інвентаризаційній справі на будинок [ADDRESS] вбачається, що у підвалі цього будинку знаходяться нежитлові приміщення під інд. 1 (площею 16,00 кв.м.), 2 (2,1 кв.м.), 6 (4,0 кв.м.), 7 (30,0 кв.м.), 8 (23,1 кв.м.) та 9 (13,5 кв.м.). При цьому, приміщення у підвалі, позначені у технічному паспорті від 07.04.1998 під інд. під інд. 1, б/н, 5, 6, 7, 8 з огляду на площу та розташування, є тотожними приміщенням під інд. 1, 2, 6, 7, 8, 9 відповідно у підвалі згідно з поверховим планом, який міститься в інвентаризаційній справі на будинок [ADDRESS] . Таким чином, внаслідок співставлення та порівняння вищевказаних технічних паспортів, суд вважає, що спірні нежитлові приміщення площею 88,7кв.м. на [ADDRESS] , є складовою частиною приміщень загальною площею 134,4 кв.м.на [ADDRESS] , які перебувають у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, як частина будинку, який перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова, згідно рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14.04.1987. Згідно листа УКВ ДЕП ЛМР у листі від 02.08.2021 № 2302-вих-68103 при порівнянні поверхового плану на будинок за адресою [ADDRESS] та технічного паспорта ЛМБТІ від 07.04.1998 року, приміщення позначені на технічному паспорті під ін. 1, 8, 7, 6, 5 відповідають приміщенням позначеним на поверховому плані під ін. 1, 9, 8, 7, 6, які згідно з відомістю обмірів та підрахунку площ будівлі є сховищем. Тобто, спірні нежитлові приміщення є частиною сховища, яке розташоване у підвалі будинку [ADDRESS] , який перебуває власності територіальної громади м. Львова, проте незаконно вибула з комунальної власності поза волею власника - органу місцевого самоврядування на підставі наказу департаменту землеустрою та планування міста, свідоцтва про право власності та довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», які ніколи не видавались. Згідно ст. 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що держава гарантує об`єктивність, достовірність та повноту відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Як вбачається з поданих документів спірні приміщення перебували у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Таким чином, Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради як орган уповноважений управляти майном громади не передавали майнові права на спірне майно шляхом приватизації або іншого відчуження законним шляхом, а відтак таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 зазначено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього. З огляду на те, що [PERSON] у встановленому законом порядку право власності на об`єкт нерухомого майна не набув з наведених вище підстав, але в подальшому відчужив незаконно набуте майно, а Львівською міською радою (її уповноваженим органом) як дійсним власником майна не прийнято жодного рішення про приватизацію спірного майна на його користь, тонежитлові приміщенняплощею 88,7 кв.м. в будинку [ADDRESS] слід вважати такими, що вибули з володіння власника поза його волею. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, нежитлові приміщення загальною площею 88,7 кв.м., які розташовані на [ADDRESS] підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння від [PERSON] на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 23.06.2020 у справі №922/2589/19. Також, згідно з правовою позицією у справі №6-2776цс16 Верховним Судом України спростовано тривалі суперечності, щодо застосування практики Європейського Суду з прав людини, на предмет підставності втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Так, статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При цьому, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях (у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014) неодноразово вказував про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. З огляду на вказане, витребування майна в даному випадку буде підставним та законним, відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме законний суспільний інтерес, оскільки спрямовуватиметься на поновлення порушеного права власника - територіальної громади м.Львова. Отже, рішення суду про витребування майна з незаконного володіння відповідача на користь Львівської міської ради є достатнім та ефективним способом захис ту та забезпечить відновлення порушеного права. Щодо повноважень прокурора на звернення з даним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави,якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. «Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 визначив, що прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Відповідно до цього рішення Конституційного Суду України під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, на який покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах на захист інтересів держави. Згідно із ст.140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Статтями 142 Конституції України визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності ( ст.143 Конституції). Відповідно до ст.145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Як визначено в ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження та ін. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Право комунальної власності захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого ним органу, за винятком випадків, передбачених законом. З урахуванням наведеного, вибуття з комунальної власності спірного майна порушує право територіальної громади м.Львова на володіння, ефективне користування і розпорядження на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй; ослаблює економічні інтереси органу місцевого самоврядування з огляду на наповненість місцевого бюджету у разі відчуження чи розпорядження об'єктами комунальної власності. Львівська міська рада та її структурні підрозділи, у відповідності до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування в Україні та представляє територіальну громаду м. Львова, здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України, а згідно ст.60 Закону є суб`єктом права комунальної власності. Відповідно до Положення про Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та його структури, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.12.2007 № 1100 зі змінами та доповненнями внесеними рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.04.2009 № 303, від 03.07.2009 № 485, від 01.04.2016 №237, від 01.11.2016 №584, від 02.12.2016 №1125, від 19.05.2017 №410, до компетенції Управління відносяться, зокрема, повноваження щодо здійснення контролю за обліком, інвентаризацією майна, що належить до комунальної власності міста, його використанням та збереженням. Відтак, Львівська міська рада, є компетентним органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави у даній сфері. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 уточнила свої висновки, зроблені у постановах: від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Велика палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, зазначила, що: «Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо». Відтак, Львівська міська рада, як компетентний орган, який знав про порушення інтересів територіальної громади за наслідками шляхом здійснення незаконної державної реєстрації права приватної власності на об`єкт комунальної власності (про що повідомлено Юридичний департамент ЛМР листом окружної прокуратури від 28.08.2021 № 14.51/04-16-4667вих-21), мав повноваження для їх захисту, зокрема шляхом звернення до суду із відповідною позовною заявою, протене вжив таких заходів протягом розумного строку та не має намірів їх вживати (лист Юридичного департаменту ЛМР від 02.09.2021 № 2901-вих-78284). Так, окружною прокуратурою в порядку ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» листом від 28.08.2021 № 14.51/04-16-4667вих-21повідомлено Юридичний департамент Львівської міської ради про наявність факту порушення інтересів територіальної громади м. Львова та запропоновано вжити заходів з метою захисту її прав. Листом від 02.09.2021 № 2901-вих-78284 Юридичний департамент Львівської міської ради надав відповідь на лист окружної прокуратури, в якому повідомив, що міською радою не вживались заходи захисту прав. Таким чином, прокурор, встановивши, що порушено права територіальної громади, а орган, який мав би контролювати вказані порушення, фактично самоусунувся, має право звертатися з позовом, який спрямований на захист права власності територіальної громади. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень статті 141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом, у сумі 9365 грн. 00 коп.

Outcome: approved