Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, в якому просить: - визнати протиправним та скасувати Розпорядження Драгівського сільського голови від 07 грудня 2021 р. № 196 «Про звільнення [PERSON] »; - поновити [PERSON] на посаді юриста Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області з дати звільнення; - стягнути з Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2021 до дня поновлення на роботі; - стягнути з Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000 гривень; - стягнути з Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області на користь [PERSON] суму витрат на правничу (правову) допомогу; - допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді юриста Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтовує тим, що розпорядженням Драгівського сільського голови від 06 грудня 2021 року №195 її було поновлено на раніше займаній посаді юриста Драгівської сільської ради. Поновлення на роботі відбулося на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2021 року (справа №309/1068/21). Наступного дня, розпорядженням Драгівського сільського голови від 07 грудня 2021 року №196 її знову було звільнено із посади юриста на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (зміна в організації праці, реорганізація). Вважає, що таке звільнення суперечить вимогам законодавства про працю, зокрема статті 184 КЗпП України, оскільки станом на 07 грудня 2021 року вона перебувала на 23 тижні вагітності. Роботодавець був повідомлений про її вагітність, зокрема шляхом пред`явлення відповідної довідки лікаря. Підтвердженням наведеного слугує особиста розписка позивачки про вагітність на розпорядженні про звільнення. Однак, не зважаючи на існуючі законодавчі гарантії вагітних жінок і заборону їхнього звільнення, голова Драгівської сільської ради зініціював її звільнення з посади юриста сільської ради. Крім того, в порушення норм трудового законодавства, при звільненні їй не було запропоновано жодних вакантних посад. А ні посад за її професією чи спеціальністю, а ні будь-яку іншу вакантну роботу, яку вона могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Також, звільняючи її на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідач повинен довести, що зміни в організації умов праці та скорочення чисельності або штату працівників дійсно мають місце. Відповідачем не видавалося жодного наказу або розпорядження про скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку з реорганізацією. Підставою для її звільнення було розпорядження сільського голови № 9 від 10 грудня 2020 року «Про попередження працівників Золотарівської, Забрідської, Вільшанської та Драгівської сільських рад про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 КЗпП України». У тексті розпорядження зазначено, що у зв`язку зі зміною використання схеми посадових окладів керівних працівників та спеціалістів апарату ради, працівники Драгівської, Золотарівської, Забрідської Вільшанської сільських рад попереджаються про наступне вивільнення. Згідно Додатку 1 до розпорядження сільського голови від 10 грудня 2020 року №9 міститься перелік працівників Драгівської сільської ради, які можуть потрапити під звільнення. Звертає увагу суду на те, що жодного з дев`ятьох зазначених у Додатку 1 працівників не було звільнено і посаду їхню не було скорочено. При тому, що вона мала переважне право на залишення на роботі, саме вона потрапила під звільнення. Зазначене вище розпорядження № 9 від 10 грудня 2020 року вона вперше отримала під час видачі розпорядження про її звільнення 07 грудня 2021 року, а факти, викладені в акті про відмову ознайомлюватися з відповідним розпорядженням, не відповідають дійсності. Вважає, що все вище наведене має ознаки упередженого ставлення роботодавця до працівника і, беручи до уваги попереднє незаконне її звільнення, вказує на її переслідування роботодавцем. Одночасно зазначає, що незаконне її звільнення у період вагітності та супутні звільненню обставини, заподіяли їй погіршення матеріального та психоемоційного стану й призвели до моральних страждань. Свавільні та незаконні, на її думку, дії відповідача призвели до порушення законного права позивачки на заробітну плату, приниження честі, гідності, ігнорування прав, втрати у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед колишніх співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Зважаючи на вагітність, економічний стан країни, знецінення національної валюти, це для неї є вкрай важко і тому вона з урахуванням вимог розумності та справедливості, оцінює завдану їй відповідачем моральну шкоду у 5000 гривень. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримав, просив заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У свох поясненнях посилався на доводи, зазначені у позові та відповіді на відзив відповідача. Одночасно до матеріалів справи [PERSON] надав розрахунок суми середньої заробітної плати позивачки за час вимушеного прогулу, який визначений відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100, відповідно до якого середній заробіток за час вимушеного прогулу становитиме 24663,19 грн. (244,19/день х 101 роб. днів = 24663 грн. 19 коп.) та просив вказану суму стягнути з відповідача на користь позивачки. Представник відповідача Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області - заступник Драгівського сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Худа І.І. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вважає, що звільнення [PERSON] проведено із дотриманням вимог КЗпП і враховуючи, що вся документація на її звільнення вже була готова її повідомлення про вагітність з наданням відповідної довідки, під час ознаймоленння з розпорядження про звільнення, не було взято до уваги. У своїх поясненнях представник позивача посилався на письмовий відзив проти позову, просив у задоволенні позову [PERSON] про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю. Заслухавши доводи представника позивачки та представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачка [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), згідно розпорядження в.о. Драгівського сільського голови від 04 лютого 2020 року за №182 була призначена на посаду юриста Драгівської сільської ради. Розпорядженням Драгівського сільського голови від 17.03.2021 р. №66 «Про звільнення [PERSON] » позивачку було звільнено із займаної посади згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України з підстав відсутності на робочому місці та й взагалі на території (в приміщенні) адміністративного будинку Драгівської сільської ради 26.02.2021 року та 11.03.2021 р. протягом цілого робочого дня. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2021 року вище вказане розпорядження визнано незаконним та скасовано. [PERSON] поновлено на посаді юриста Драгівської сільської ради з дати звільнення. Розпорядженням Драгівського сільського голови від 07 грудня 2021 року №196 «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] було повторно звільнено із посади юриста Драгівської сільської ради, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України днем 07 грудня 2021 року. Підставою повторного звільнення позивачки є рішення Драгівської сільської ради від 10 грудня 2020 року №9 «Про початок процедури реорганізації Золотарівської, Забрідської та Вільшанської сільських рад» та зміна організації умов праці в Драгівській сільській раді. Стаття 40 КЗпП України встановлює перелік випадків розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Так, пункт перший вказаної статті передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, стаття 184 КЗпП України визначає гарантії при прийнятті на роботу і заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Відповідно до п. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] станом на 07 грудня 2021 року перебувала на 23-у тижні вагітності. Роботодавець був повідомлений про вагітність позивачки під час її ознайомлення з оскаржуваним розпорядженням, шляхом надання нею відповідної довідки лікаря № 17 від 07.12.2021 року. Дана обставина стверджена особитою розпискою [PERSON] про вагітність на розпорядженні від 07 грудня 2021 ркоу № 196 «Про звільненя [PERSON] ». Належним чином завірена копія вказаного розпорядження досліджена в судовому засіданні. Не дивлячись на існуючі законодавчі гарантії вагітних жінок і заборону їхнього звільнення, голова Драгівської сільської ради зініціював звільнення позивачки із посади, на яку її було поновлено 06.12.2021 року. У своїх поясненнях в судовому засіданні представник відповідача та у відзиві на позов відповідач посилаються на дотримання ними при звільненні позивачки [PERSON] норм ст. 49-2 КЗпП України «Порядок вивільнення працівників», однак жодиним чином не обґрунтовують недотриманя ними положень ст. 184 КЗпП України при звільненні позивачки, яка на дату звільнення перебувала на 23-у тижні вагітності. Посилання представника відповідача на дотримання норм ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивачки, суд вважає безпідставним, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, визначених п.1 ст.40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на цьому підприємстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року (справа №800/53817) зробила висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, досвіду тощо. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Встановлений законом строк про попередження про вивільнення не пізніше ніж за два місяці є гарантією прав працівника та надається йому для працевлаштування на тому ж підприємстві, установі, організації де він працює, за наявності вакансій, або на іншому підприємстві, саме з часу попередження про наступне звільнення й до часу розірвання трудових відносин, обов`язок працевлаштування працівника, який звільняється за пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП, законом покладений на власника. Навіть за відсутності вакансій у власника у цей період, він не може бути звільнений від обов`язку, встановленого частиною першою статті 49-2 КЗпП, оскільки вакансії у власника можуть з`явитися протягом зазначеного строку або працівник має час для працевлаштування на власний розсуд, тому не дотримання строку попередження про звільнення є порушенням порядку вивільнення працівника та його гарантій права на працю. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24.06.2021 р. по справі № 573/1352/20. У порушення норм трудового законодавства, при звільненні [PERSON] не було запропоновано жодних вакантних посад, або посад за її професією чи спеціальністю, або будь-яку іншу вакантну роботу, яку вона могла б виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідачем не надано жодних доказів та обґрунтувань, які б підтверджували, що ним пропонувались позивачці всі наявні вакантні посади, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, досвіду тощо. Також, звільняючи позивачку на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України роботодавець повинен довести, що зміни в організації умов праці та скорочення чисельності або штату працівників дійсно мають місце. Однак, роботодавцем не видавалося жодного наказу або розпорядження про скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку з реорганізацією. Щодо розпорядження Драгівського сільського голови № 9 від 10 грудня 2020 року «Про попередження працівників Золотарівської, Забрідської, Вільшанської та Драгівської сільських рад про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 КЗпП України», яке стало підставою для звільнення позивачки суд дішов наступного. В тексті розпорядження зазначено, що у зв`язку зі зміною використання схеми посадових окладів керівних працівників та спеціалістів апарату ради працівники Драгівської, Золотарівської, Забрідської Вільшанської сільських рад попереджаються про наступне вивільнення. Згідно Додатку 1 до розпорядження сільського голови від 10 грудня 2020 року №9 міститься перелік працівників Драгівської сільської ради, які можуть потрапити під звільнення. Як встановлено в ході розгляду справи, жодного із зазначених у Додатку 1 працівників, крім позивачки, не було звільнено і посаду їхню не було скорочено. Однак, не дивлячись на те, що [PERSON] мала переважне право на залишення на роботі, саме вона потрапила під звільнення. Також судом встановлено, що зазначене вище розпорядження № 9 від 10 грудня 2020 року позивачка вперше отримала під час видачі розпорядження про її звільнення 07 грудня 2021 року, а факти, викладені в акті про відмову ознайомлюватися з відповідним розпорядженням, на який посилається представник відповідача, не відповідають дійсності та вказують на не дотримання строку попередження про звільнення, що є порушенням порядку вивільнення працівника та його гарантій права на працю. Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином суд, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування розпорядження Драгівського сільського голови від 07 грудня 2021 року № 196 «Про звільнення [PERSON] » і відповідно поновлення позивачки [PERSON] на посаді юриста Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської обалсті з дати звільнення. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно абзацу 4 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата розраховується виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулася подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо впродовж останніх 2 календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбулася подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, то беруться попередні 2 місяці роботи (абзац 5 п. 2 Порядку). На виконання рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 02.12.2021 року по справі 309/1068/21, залишеного в силі постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року, [PERSON] поновлено 06.12.2021 року на посаді юриста Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області з дати її звільнення із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який обчислений судом, виходячи з середньоденного заробітку в сумі 244,19 грн. У зв`язку з цим, для розрахунку середньої заробітної плати по справі потрібно брати нараховані суми заробітної плати впродовж останніх двох календарних місяців перед звільненням [PERSON] , а саме жовтень і листопад 2021 р., виходячи з того, що середньоденний заробіток у вказаних місяцях за рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 02.12.2021 року по справі 309/1068/21 складав 244,19 грн. Відповідно, нарахована сума заробітної плати [PERSON] склала у жовтні 2021 р - 5372,18 грн. (244,19 грн. х 22 роб. дні) у листопаді 2021 р. - 4883,80 грн. (244,19 грн. х 20 роб. дні) Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 3 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства. Загальна кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 08.12.2021 року по 04.05.2022 року становить 101 день. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складатиме 24663,19 гри. (244,19/день х 101 роб. дн. = 24 663 гри. 19 коп.) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з положень, визначених ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачка позовні вимоги про стягнення моральної шкоди обґрунтовувала посиланнями на протиправність дій відповідача, пов`язаних із повторним незаконним її звільненням у період вагітності та супутні звільненню обставини, що в сукупності заподіяли [PERSON] погіршення матеріального та психоемоційного стану та призвели до моральних страждань. На думку позивачки відповідач діяв свавільно та незаконно, порушив її право на отримання заробітної плати, принизив її честь, гідність, престиж та ділову репутації серед колишніх співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. З огляду на встановлене в ході судвого розгляду справи, суд, оцінивши в сукупності добуті в судовому засіданні докази вважає, доводеними обставини заподіяння позивачці моральної шкоди діями відповідача під час її повторного звільнення з роботи, а тому приходить висновку про задоволення цієї позовної вимоги та стягнення з відповідач на коритсь позивачки моральної шкоди у заявленій позивачкою сумі. Суд також вважає доведеною вимогу позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат, пов`язаних з правничою (правовою) допомогою адвокатів. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвокатів підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В даному випадку позивачкою в судовому засіданні доведено з документальним підтвердженням понесені витрати за надання їй правової допомоги під час розгляду даної справи. Так, згідно акту про надання правової допомоги від 20 грудня 2021 року до договору про надання правової допомоги №1/12 та меморіального ордеру № @2PL676084 вартість надання правової допомоги адвокатом Павлій В.М. складає 4000 гривень. Крім того, згідно акту про надання правової допомоги від 20 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги №б/н від 22.02.2022 року вартість надання правової допомоги адвокатом Жупан А.Ю. складає 5000 гривень. Питання стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору в сумі 992,40 гривень, сплаченого нею щодо позовної вимоги про стягеннян моральної шкоди, [PERSON] не ставить. На підставі наведеного та

Outcome: approved