Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

20.04.2022 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 05.09.2009 року він зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1301. У шлюбі у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Зазначає, що з червня місяця 2019 року шлюбні відносини між ними припинені, оскільки у них різні погляди на життя, що постійно призводило до суперечок та конфліктів. Вони з відповідачем проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Їхній шлюб носить формальний характер, а відтак його збереження є недоцільним. Вказує на те, що їхня малолітня дитина [PERSON] , [INFO] перебуває на його утриманні та вихованні, а відповідач [PERSON] жодної участі у її вихованні та утриманні не приймає. З 2020 року відповідач взагалі не спілкується з дитиною ні особисто, ні за допомогою телефонного зв`язку. Спору стосовно місця проживання малолітньої дитини [PERSON] немає. Просив суд, розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківської міського управління юстиції, актовий запис №1301. Також просив малолітню дитину [PERSON] залишити з ним на проживання та на його виховання. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, який просив задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю та не заперечила проти його задоволення. Суду пояснила, що з 2019 року вона з позивачем спільно не проживає, не спілкується з ним та не хоче підтримувати будь-яких стосунків, в зв"язку з чим переїхала в м. Надвірна, де і проживає по [ADDRESS] по даний час. Крім того ствердила, що погоджується, щоб її дочка [PERSON] , [INFO] проживала з батьком [PERSON] - позивачем по справі та виховувалася ним. Змінювати прізвище на дівоче " [PERSON] " не бажає. Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони 05.09.2009 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1301 ( а.с.4). У шлюбі у них [INFO] народилася дочка [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про її народження ( а.с.5). В судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи, які викладені в позовній заяві і які не спростовано відповідачем та встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони не вживають заходів для примирення, тривалий час не підтримують жодних стосунків як подружня пара, а за таких обставин цей шлюб існує формально. Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб слід розірвати. Що стосується визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін по справі, суд констатує наступне: За ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифікованоЗаконом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А ч.ч. 2, 3\~ст. 150 СК України\~прямо передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до\~статті 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на вищенаведене,

Outcome: dismissed