Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаними позовними вимогами в якому зазначає, що вона працює у Буковинському державному медичному університеті та з 01.09.2021 прийнята на посаду доцента кафедри інфекційних хвороб та епідеміології за строковим трудовим договором в порядку переведення згідно наказу від 27.08.2021р. №244-к. Наказом в.о. ректора Буковинського державного медичного університету Оксани Адрієць від 08.11.2021 №331-к її, [PERSON] , було відсторонено від роботи з 08.11.2021 року до усунення причин, що його зумовили працівників (за основним місцем роботи та сумісництвом), які відмовляються або ухиляються від щеплень проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Наказано також, допуск до роботи здійснювати наказом на підставі документів про наявність профілактичного щеплення проти COVID -19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011 р. №595, особистої заяви співробітника ,який був відсторонений від роботи. Однак, із оскаржуваним наказом позивач не згідна та вважає його завідомо злочинним, незаконним, необгрунтованим та таким, що грубо порушує її конституційні права та свободи, як людини і громадянина України, а також норми Міжнародного права в сфері трудових відносин. Наказ про відсторонення мотивований положенням Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а саме ч. 2 ст. 12: «Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я ». Однак, ця норма закону стосується виключно обовязкових щеплень. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»: Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень». Таким чином, виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а не наказом МОЗ, встановлюється перелік обовязкових щеплень. Водночас згідно із згаданим законом щеплення від COVID -19, не передбачене, а отже, не є обовязковим щепленням, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб є незаконним та безпідставним». Окрім того, звертає увагу на те, що в правовій площині карантин в Україні не введений взагалі. Враховуючи викладене, просить визнати незаконним та скасувати Наказ Буковинського державного медичного університету від 08.11.2021 №331-к «Про відсторонення від роботи співробітників університету», поновити її на роботі та зобов`язати відповідача виплатити їй невиплачену заробітну плати за весь час фактичного відсторонення від роботи. Представник відповідача надіслав до суду відзив у якому вказує, що дійсно 08.11.2021 року ректором Буковинського державного медичного університету видано оскаржуваний наказ про відсторонення позивача від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підставою для винесення наказу був наказ БДМУ №424-Адм від 18.10.2021 року «Про доведення до відома співробітників БДМУ наказу МОЗ України №2153 від 04.10.2021 року, з яким позивач була ознайомлена. Попередньо ректором БДМУ було видано службове розпорядження від 03 листопада 2021 року №47-сл про повідомлення працівника про обов`язкове щеплення проти COVID-19, позивачу було вручене таке повідомлення (додаток №2 до службового розпорядження) в двох примірниках. Отже, позивач була ознайомлений про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти «COVID -19» та наслідками його відсутніості. Зазначає, що ст 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наразі наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти СОУГО-19 підлягають працівники закладів вищої освіти. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зареєструвало наказ МОЗ № 2153, що в свою чергу підтверджує, що даний наказ відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини. Таким чином, вакцинування від COVID-19 для працівників закладів вищої освіти є обов`язковим, а уникнути вакцинування можуть тільки ті працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Позивач не надав жодних підтверджуючи документів, що його стан здоров`я є перешкодою для вакцинування. Відповідач видав наказ про відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено постановою КМУ № 1236. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову. В судове засідання представник позивача та позивач не зявились, однак надіслали до суду заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. В судовому засіданні при розгляді по суті представники відповідача не зявилися, проте на попередньому судовому засіданні підтримували думку викладену у відзиві, де просили відмовити у позовних вимогах. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] із 01.09.2008 року здійснює свою трудову діяльність у Буковинському державному медичному університеті. 01.09.2021 року позивач [PERSON] прийнята на посаду доцента кафедри інфекційних хвороб та епідеміології Буковинського державного медичного університету (далі БДМУ) за строковим трудовим договором, згідно наказу № 244-к від 27.08.2021 року. Наказом в.о. ректора БДМУ Максим`юком В. № 424-Адм від 18.10.2021 року, на виконання вимог ч. 2,3 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та рішення ректорату БДМУ № 16 від 12.10.2021 року було зобов`язано керівників структурних підрозділів університету довести до відома підлеглих працівників зміст наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року «Про затвердження переліку професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» згідно якого, на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти СОУГО-19 підлягають працівники закладів вищої освіти. Згідно аркушу ознайомлення від 18.10.2021 року № 424-АДМ, 25.10.2021 року із вимогами вищевказаного закону, була ознайомлена і [PERSON] , про що свідчить її особистий підпис. Згідно службового розпорядження № 47-сд від 03.11.2021 року, виданого в.о.ректора [PERSON] , зобовязано керівників кафедр, відділів та служб ознайомити під підпис працівників, щодо яких відсутні документи про проходження щеплення проти COVID-19. Встановлено також, що позивачу [PERSON] надано на ознайомлення повідомлення про обовязкове щеплення від COVID-19, де запропоновано до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або про наявність протипоказань. Працівника попереджено, що у випадку ненадання відповідного документу, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП, ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Згідно акту від 04.11.2021 року, складеного комісією у складі завідувача кафедри інфекційних хворою та епідеміології [PERSON] , доцента кафедри [PERSON] , старшого лаборанта кафедри [PERSON] , [PERSON] , після ознайомлення із вищевказаним повідомленням про обовязкове щеплення про COVID-19, відмовилась його підписати. Станом на 08.11.2021 року, [PERSON] не надала надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або про наявність протипоказань та застережень до проведення профілактичного щеплення. У звязку із цим, оскаржуваним наказом в.о.ректора БДМУ Андрієць О. № 331-к від 08.11.2021 року, з цього дня було відсторонено від роботи до усунення причин, що його зумовили, працівників університету, які не надали відомості про щеплення проти COVID-19 чи протипоказань до нього, без збереження заробітної плати. Серед таких працівників, згідно додатку № 1 до наказу, належить і [PERSON] . Згідно акту від 09.11.2021 року, складеного комісією у складі завідувача кафедри інфекційних хворою та епідеміології [PERSON] , доцента кафедри [PERSON] , лікаря ординатора інфекційного підрозділу ОКНП «Чернівецька обласна клінічна лікарня» Сироти Б.В., після ознайомлення із вищевказаним наказом № 331-к від 08.11.2021 року, відмовилась від підпису про ознайомлення з ним. Таким чином, [PERSON] було відсторонено з роботи з 08.11.2021 року у звязку із ненаданням відомостей про щеплення проти COVID-19 чи протипоказань до вакцинації. Встановлено також, що у подальшому, а саме 24.11.2021 року, на підставі наказу в.о.ректора БДМУ Андрієць О. № 353-к, [PERSON] було звільнено з роботи в БДФУ у звязку із закінченням строку дії трудового договору. Позивач зазначає, що її права, таким чином, були порушені, оскільки законодавство України не передбчає обовязкової вакцинації проти COVID-19. Встановлюючи обставини наявності чи відсутності порушення трудових прав позивача, суд виходить із наступного. Стаття 46 Кодексу законів про працю України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно зі статтею 12 ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 ЗаконуУкраїни «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Згідно наказу МОЗ від 04.10.2021 року №2153«Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники закладів вищої освіти. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенціі про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенціі «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Позивач, на строкову вимогу роботодавця не надала відповідних документів, які б свідчили про протипоказання до вакцинації від COVID-19. Не надала вона також і відомості про проходження такої вакцинації. Враховуючи відсутність таких відомостей, відповідачем було видано оспорюваний наказ про відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства. Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ№ 1236(в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; Відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Варто також означити деякі процедурні моменти відсторонення від роботи. В законодавстві відсутнє визначення поняття «відсторонення від роботи», на практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин (тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього,оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). Окрім того важливим є те, що в законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право наповагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Між тим, такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло засобою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно наметі законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити засобою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., здодатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Прозахист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись надосягнення високого рівня вакцинації всуспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб.Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285 Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином,якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а некаральні за своїм характером. Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке: «306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. У свою чергу, Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19): «Вимога прообов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим.» Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю у вищому навчальному закладі було тимчасово обмежено зогляду на суспільні інтереси, оскільки позивач не надала відповідних відомостей про проходження вакцинації або протипоказань до неї. У випадку ж надання таких відомостей, роботодавець був би зобовязаний відновити її становище, тобто фактично поновити позивача на роботі. Однак позивач таких відомостей не надала. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві в зв`язку зчим суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed