Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

01.11.2021 позивачі звернулися до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 05.11.2021, мотивуючи тим, що вони являються співвласниками, по 1/2 частині кожен, квартири [ADDRESS] . Маючи намір відчужити свої частки в квартирі вони дізналися, що майно перебуває під арештом. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зареєстровані обтяження на квартиру реєстратором - Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АК № 716995 від 04.03.2011 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АК № 718541 від 04.03.2011, які видані\~ міським відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції. На звернення до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо надання відомостей про накладений арешт та матеріалів виконавчого провадження в межах якого він накладений, останній відповіді не надав, а в розмові представника ДВС повідомив, що їх звернення залишено без задоволення і рекомендував звернутися до суду. Враховуючи, що в досудовому порядку вирішити питання щодо скасування арешту виявилося неможливим, а вказане обтяження перешкоджає в реалізації ними права розпорядження майном, просили в судовому порядку звільнити з під арешту майно: кватиру [ADDRESS] , шляхом вилучення (скасування) записів про обтяження, судові витрати просили залишити за ними. 02.12.2021, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 02.12.2021 судом витребувано з Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження в межах якого було накладено арешт на майно позивачів на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК № 718541 від 04.03.2011 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК № 716995 від 04.03.2011. 23.02.2022 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки представника Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , та\~ [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та\~ проживають за адресою:\~ [ADDRESS] , 21.10.2021 та 24.10.2021 звернулися до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про скасування арешту, в якій просили надати копії постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АК № 716995 від 04.03.2011 і серії АК № 718541 від 04.03.2011, повідомити в межах якого виконавчого провадження накладено арешт на їх квартиру та скасувати вказані постанови, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.8-13). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 жовтня 2021 року (а.с.14), 08 травня 2007 року позивачі, на підставі свідоцтва про право власності на майно від 28 вересня 2006 року за № 39283 ( а.с.16), набули у власність, по 1/2 частині кожен, квартиру [ADDRESS] , що узгоджується з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно видане Білоцерківським МБТІ\~ 08.05.2007, номер запису 13121 в книзі 117 ( а.с.16-на звороті). Також, з вказаної інформаційної довідки вбачається, що 13.04.2011 18:27:32 за №11071839\~ було зареєстровано обтяження 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , реєстратором: Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава внесення запису: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АК № 716995, 04.03.2011 міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції та 13.04.2011 18:31:33 за № 11071863 зареєстровано обтяження 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , реєстратором: Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава внесення запису: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АК № 718541, 04.03.2011 міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції. Згідно результатів пошуку виконавчих проваджень в АСВП (а.с.63-66), не виявлено виконавчих проваджень щодо [PERSON] та [PERSON] , в межах яких міським відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АК № 716995 від 04.03.2011 та серії АК № 718541 від 04.03.2011. Також, на виконання ухвали суду від 02.12.2021 Білоцерківський міський відділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) витребувані документи: належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження в межах якого було накладено арешт на майно позивачів на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК № 718541 від 04.03.2011 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК № 716995 від 04.03.2011, до суду не подав. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Разом з тим, у даному випадку, встановити особу, в інтересах якої накладено арешт на квартиру [ADDRESS] неможливо, адже відсутні відомості щодо виконавчих проваджень в межах яких накладено арешт на майно. Згідно із ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення державним виконавцем постанов про арешт майна), арешт\~ майна\~ боржника\~ застосовується\~ для\~\~ забезпечення реального виконання рішення. Арешт\~\~ на\~\~ майно\~ боржника\~ може\~ накладатися\~ державним виконавцем шляхом, зокрема,\~ винесення постанови\~ про\~ арешт\~ майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт\~ коштів\~ чи майна\~ боржника\~ надсилаються\~ не\~ пізніше наступного робочого дня після\~ її\~ винесення\~ боржнику\~ та\~ банкам\~ чи\~ іншим\~\~ фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам,\~ що\~ ведуть\~ Державний\~ реєстр\~ обтяжень\~ рухомого майна. Постанова\~ державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може\~ бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.50 вказаного Закону, у разі\~\~ закінчення\~\~ виконавчого\~\~ провадження\~\~ (крім направлення виконавчого\~ документа\~ за\~ належністю\~ іншому\~ органу державної\~ виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про\~\~ визнання\~\~ боржника\~\~ банкрутом\~ і\~ відкриття ліквідаційної процедури,\~ закінчення\~ виконавчого\~ провадження за рішенням суду, винесеним\~ у порядку\~ забезпечення\~ позову\~ чи\~ вжиття запобіжних заходів,\~ а\~ також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат,\~ пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення\~ виконавчого\~ документа\~ до\~ суду\~ або\~ іншого\~ органу (посадовій\~ особі),\~ який\~ його\~ видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи\~ примусового\~ виконання\~ рішення,\~ а також провадяться інші дії,\~ необхідні\~ у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Однак, відповідачем не надано до суду жодних доказів щодо відкриття виконавчого провадження стосовно позивачів у справі, в межах якого було накладено арешт на належну їм квартиру, не надано постанов про арешт майна боржника та заборони його відчуження з доказами направлення їх позивачам та відомостей щодо наслідків виконання рішення компетентного органу на підставі якого було відкрито виконавче провадження. Встановлено, що позивачі звернулися до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявами про скасування арешту майна у жовтні 2021 року, однак їх заяви відповідачем не вирішені, тому вони звернулися до суду з даним позовом. Так, підстави та порядок зняття арешту визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), який чинний на момент звернення позивачів до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявами про скасування арешту майна. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону № 1404-VIII). Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 59 Закону № 1404-VIII, підставами для зняття державним виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Разом з тим, з аналізу ч. 4, ч.5 ст. 59 Закону № 1404-VIII вбачається, що державний виконавець не має підстав самостійно зняти арешт з майна, який накладений за постановами міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 04.03.2011,\~ оскільки згідно відомостей АСВП відсутні виконавчі провадження щодо позивачів, в межах яких накладено вказаний арешт. Зі змісту наведених вище норм вбачається, що\~ мета застосування процедури арешту майна боржника, для забезпечення реального виконання виконавчого документу. Тобто, існування арешту накладеного державним виконавцем дозволяє йому ефективно здійснювати дії щодо реального виконання виконавчих листів та інших виконавчих документів, упереджує недобросовісну поведінку боржника щодо уникнення сплати ним свого боргу шляхом реалізації або переоформлення належного йому рухомого та нерухомого майна. Таким чином, існування арешту майна, накладеного державним виконавцем має чітко окреслені граничні строки з прийняття відповідної постанови про накладення арешту до завершення виконавчого провадження. Відтак, наведені обставини свідчать, по-перше, про відсутність правових підстав у відповідача зберігати накладений ним арешт на майно, в силу неможливості виконавчого органу надати ВП чи виконавчий документ за\~ яким відповідний арешт було застосовано, більше того, через неможливість цього органу конкретизувати виконавче провадження, в рамках якого він був накладений. По-друге, існування арешту майна порушує саму мету застосування відповідної процедури. Так, наразі, механізм забезпечення виконання рішення існує, проте провадження в рамках якого його було застосовано,\~ відсутнє. За ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16. Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені у справі обставини, суд вважає, що накладений арешт на майно, що належить позивачам, порушує їх право власності, а іншого способу зняти заборону в них, крім судового, немає. Відповідно до п.1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, в межах заявлених вимог та з урахуванням змін внесених Законом України № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», зокрема, до ст. 26 Закону України № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якими ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачі сплатили при подачі позову судовий збір в розмірі 1816,00 грн. (а.с.1,2,36,37) та заявили клопотання про залишення даних витрат за ними без відповідного відшкодування.

Outcome: approved