Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

В червні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Позивачі просять суд: 1. Зобов`язати Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію надати право: [PERSON] , 1954 р.н.; [PERSON] , 1982 р.н.; [PERSON] , 1987 р.н.; [PERSON] , 1976р.н.; [PERSON] , 1996 р.н.; [PERSON] , 2007 р.н.; [PERSON] , 2010 р.н.та [PERSON] , 2014 р.н. на користування житловими кімнатами: за адресою: [ADDRESS] ., кімната №1 площею 25.10 кв.м.; кімната №2 площею 25.90 кв.м.; кімната №3 площею 27.10 кв.м.; кімната №5 площею 29.60 кв.м. 2. Зобов`язати Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію видати ордер на квартиру, за адресою: [ADDRESS] на вісім осіб: [PERSON] , 1954 р.н.; [PERSON] , 1982 р.н.; [PERSON] , 1987 р.н.; [PERSON] , 1976р.н.; [PERSON] , 1996р.н.; [PERSON] , 2007 р.н.; [PERSON] , 2010 р.н. та [PERSON] , 2014 р.н. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що увідповідності до Ордеру №97564 серія Б від 04.02.1982р. [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) надано право зайняти кімнату загальною площею 13,5 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . В подальшому, у неї із чоловіком з`явилися діти [PERSON] 1982р. народження та донька [PERSON] 1987р. народження. 18.08.1992р. [PERSON] розлучилась із чоловіком та разом із дітьми переїхала з дозволу балансоутримувача будинку до кімнати в квартирі 28 цього ж будинку, а колишній чоловік залишився сам проживати в кімнаті №20/2 . З часом кімнати в квартирі №28 звільнялись, а вони відповідно з дозволу балансоутримувача будинку займали інші кімнати і таким чином до 1996р. її родина зайняла всі кімнати в квартирі №28 , а саме: кімната № 1 площею 25.10 кв.м.; кімната №2 площею 25.90 кв.м.; кімната №3 площею 27.10 кв.м.; кімната №5 площею 29.60 кв.м. З моменту вселення в комунальну квартиру №28 та по сьогодні, [PERSON] справно сплачує комірне за фактично займану квартиру. Позивачі неодноразово зверталась з житловими питаннями до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Однак, як повідомлено ШРДА в м.Києві, у позивачів відсутні правові підстави для надання самовільно зайнятих кімнат. Враховуючи викладене, для вирішення питання визнання права користування кімнатами в комунальній кватирі [ADDRESS] , позивачі звернулися до суду. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що договір про відшкодування комунальних витрат на приміщення, що здані в оренду та утримання прибудинкової території, а також договір по наданню доступу до житлового приміщення не являються правовстановлюючими документами та не дають право на реєстрацію в даному житловому приміщенні, а лише дають законних підстав для тимчасового проживання в даних приміщеннях. Вважає, що жодного документу, який є підставою для проживання в спірному жилому приміщенні позивачі не мають. Третя особа пояснень суду не надала. Позивачі-1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 в судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, просили позов задовольнити. Позивач-8 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.02.1982 р. [PERSON] видано ордер №97564 серії Б на право зайняття однієї кімнати, площею 13,5 кв.м., в квартирі [ADDRESS] . 11.01.2012 р. між Житловим управлінням «Південне» ДП «Екос» та [PERSON] укладено договір №17 про надання доступу до житлового приміщення №28/3 та 28/5 по [ADDRESS] . Додатком до договору про надання доступу до житлового приміщення доповнено пункт 2.1., за яким підприємство забезпечує безперешкодний доступ до об`єкта замовника та членів його родини: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім цього, доповнено п.п. 1.7, згідно якого об`єкт, визначений в п.п. 1.1, передається замовнику у безстрокове постійне користування (найм). При цьому, предметом зазначеного договору є квартири [ADDRESS] , а в позовній заяві йдеться про кімнати 1, 2, 3 та 5 кв. [ADDRESS] . Необхідно зазначити, що на підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві адміністрації №874 від 20.12.2012 р. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва здійснює господарське відання житлового фонду Шевченківського району м. Києва та обслуговування закріплених за ним житлових будинків. Тобто, відносини між Житловим управлінням «Південне» ДП «Екос» та [PERSON] з цього часу припинились, а договору з Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» позивач не укладала. Шевченківська районна у місті Києві державної адміністрації роз`яснила позивачу, що єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є ордер, позивач має ордер на вселення до кімнати, площею 13,50 кв.м, комунальної квартири [ADDRESS] , тому відсутні правові підстави для надання самовільно зайнятих кімнат в квартирі [ADDRESS] . За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, в судовому порядку підлягає захисту лише наявне в особи право. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] та інші позивачі просили зобов`язати надати право користування приміщенням, визнати наймачами, видати ордер на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , 2 , 3 та 5 . Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України. У відповідності до положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад. Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності та делеговані повноваження щодо надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату; здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій. У відповідності до ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у м. Києві (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Згідно з ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в м. Києві, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. На підставі статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Необхідно зазначити, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого фактично оскаржуються в межах справи, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належить до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем (постанова Верховного Суду від 28.10.2019 р. у справі № 904/43/16). Судом встановлено, що позивач самовільно вселилась в кв. [ADDRESS] , у вказаній квартирі позивачі не зареєстровані, виконавчим органом не приймалось рішень щодо передачі спірного жилого приміщення у постійне користування позивачу та членам її сім`ї, ордер на вселення у зазначену кімнату не видавався, як це передбачено ЖК Української РСР. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачами не надано до суду доказів того, що вони вселилися у кімнати 1, 2, 3, 5, кв. [ADDRESS] , в установленому законом порядку. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачами не надано доказів їх вселення у кімнати 1, 2, 3, 5, кв. [ADDRESS] , в установленому законом порядку, у спірній квартирі.

Outcome: dismissed