Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

В грудні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] з вимогою стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 50500,00 доларів США за договором позики. В обґрунтування свого позову позивач вказує на те, що в лютому 2018 року відповідачі звернулися до нього щоб позичити кошти в розмірі 11700,00 доларів США, гарантуючи, що боргові зобов`язання ними будуть виконані. Позивач передав їм позичково вказану суму з прийняттям відповідачами усного зобов`язання повернути борг. В чергові рази на протязі лютого 2018 року по лютий місяць 2020 року, довіряючи сім`ї відповідачів, позивач передавав їм 6400 доларів США, 18700 доларів США, 5000 доларів США, 10000 доларів США, 8700 доларів США в присутності свідка - [PERSON] . З загальної суми позики в розмірі 60500 доларів США відповідачами повернуто позивачу в позасудовому порядку 10000 доларів США. Позику відповідачі повертали частинами шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивача та [PERSON] карткові рахунки в АТ КБ "Приватбанк", вказані дії свідчить про визнання відповідачами такого боргу. Позика відповідачами в повному обсязі позивачу повернута не була, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. 27.01.2022 року відповідачем [PERSON] направлено до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з огляду на те, що позивачем не доведено належними в допустимими доказами наявність боргових зобов`язань на суму 50500 доларів США, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача носять характер надуманості, а матеріали справи не дають змоги встановити, ані розміру суми позики, ані моменту укладення відповідного договору, ані моменту передачі грошових коштів чи пред`явлення чи визнання претензій (а.с. 61-64). 27.01.2022 року відповідачем [PERSON] направлено до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з огляду на те, що позивачем не доведено належними в допустимими доказами наявність боргових зобов`язань на суму 50500 доларів США, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача носять характер надуманості, а матеріали справи не дають змоги встановити ані розміру суми позики, ані моменту укладення відповідного договору, ані моменту передачі грошових коштів чи пред`явлення чи визнання претензій (а.с. 75-78). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідачів, показання свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13. Стороною позивача в судовому засіданні не надано до суду жодних документів, що підтверджують укладення договору позики чи містять умови укладеного договору, а також, які підтверджують отримання від кредитора грошової суми зазначеної у змісті позовних вимог позивача. Суд зазначає, що не розглядає пояснення позивача та показання свідка [PERSON] , яка була допитана в судовому засіданні, як належне підтвердження факту укладення договору позики так і підтвердження отримання відповідачем від кредитора позивача по справі, зазначеної у змісті позовних вимог суми грошей в іноземній валюті, при цьому керується положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України в якій зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд керується при цьому пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року, не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Щодо досліджених в судовому засіданні виписок по надходженням по картці/рахунку АТ КБ "Приватбанк"\~на ім`я\~ [PERSON] № [NUMBER] в період часу з 15.01.2018 року по 31.07.2021 року (а.с. 10-14) та по картці/рахунку АТ КБ "Приватбанк" на ім`я [PERSON] № [NUMBER] в період часу з 28.08.2018 року по 28.08.2021 року (а.с. 15-35), то зміст інформації даних виписок не дає можливості суду віднести зазначені в них дані, до будь-якого договору, яких міг бути укладеним між особами, що здійснювали перерахування окремих грошових сум між собою, а тому не приймається судом у якості доказу укладення між позивачем та відповідачами договору позики. Згідно ст. ст. 12, 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. А тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено в судовому засіданні, що відповідачі позичали у нього грошові кошти, та у них виник обов`язок по їх поверненню, оскільки надані позивачем докази не містять відомостей про зобов`язання відповідача повернути кошти, та того, що ці кошти були передані відповідачу саме в борг. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо стягнення на користь відповідачів по справі судових витрат, то матеріали справи не містять відповідних підтверджуючих документів, що відповідачі по справі здійснювали відповідні перерахунки на праву допомогу, жодних первинних документів: квитанцій, чеків таке інше до матеріалів справи не долучено, а сам договір про надання правової допомоги судом не розглядається, як належне підтвердження вказаної суми судових витрат понесених відповідачами.

Outcome: dismissed