Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, у якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 28 січня 2016 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Також, визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 28 січня 2016 року вступила у зареєстрований шлюб із відповідачем [PERSON] . У шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] та [INFO] народилася дочка [PERSON] . Внаслідок різних поглядів на життя, шлюб та сім`ю, а також відсутності згоди щодо вирішення соціальних та майнових питань, між ними поступово погіршувалися сімейні відносини, що призвело до припинення між ними подружніх відносин, та вони почали проживати окремо. З цих підстав позивачка вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, що мають істотне значення, у зв`язку із чим, просить шлюб розірвати. Крім цього вказує, що вони із відповідачем не можуть достягти згоди щодо визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Позивачка вважає, що місце проживання дітей необхідно визначити разом із нею, з огляду на вік дітей, а також, оскільки вона спроможна забезпечити дітям добрі умови для гармонійного розвитку, відпочинку та навчання, при цьому, вона не чинитиме жодних перешкод та сприятиме спілкуванню дітей із їх батьком. За вказаних обставин просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відзиву на позов відповідач [PERSON] до суду не подавав. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2021 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак, попередньо направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вказала, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила задовольнити, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. Від третьої особи - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності представника управління. У поданій заяві третя особа повністю підтримує висновок органу опіки та піклування, який прийнятий з урахуванням найкращих інтересів дитини. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а представник позивачки не висловила заперечень проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 28 січня 2016 року, про що складено актовий запис №94 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, яким видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14 грудня 2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №2821 та [INFO] народилася дочка [PERSON] , про що складено актовий запис №2216 Тернопільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яким 28 вересня 2018 року видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Спільне життя сторін не склалося, внаслідок різних поглядів на шлюб та сім`ю між ними часто виникають непорозуміння, що призвело до припинення між ними подружніх відносин. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, приходить до переконання,що позов підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав: Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Статтею 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що між сторонами втрачено почуття любові та поваги, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання, а позовні вимоги [PERSON] - до задоволення. Щодо вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд зазначає наступне. Згідно Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] від 16 березня 2022 року №249, орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] . Із вказаного висновку убачається, що мати дітей [PERSON] на засіданні комісії повідомила, що бажає визначити місце проживання сина та дочки разом із нею за адресою: [ADDRESS] сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] в та встановлено, що двоповерховий будинок складається з чотирьох житлових кімнат з усіма комунальними зручностями, загальною площею 142 кв.м. Для дітей та матері відведено окрему кімнату, наявні окремі місця для сну, шафа-купе для одягу, розвиваючі ігри та книги, одяг та взуття відповідно до віку дітей. Відповідно до довідки АТ «А-Банк» від 08 лютого 2022 року, [PERSON] має заощадження в розмірі 30 000 гривень. Батько дітей [PERSON] на засідання комісії не з`явився та не повідомив про причини своєї відсутності, хоча був належним чином повідомленим. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей» №249 від 16 березня 2022 року затверджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У відповідності із вимогами ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності із ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Вимогами ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено , що якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст.29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості ; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини не має розлучатися зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 30 березня 2021 року при розгляді справи №542/1428/18 (провадження № 61-18612св19) зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При вирішенні позовних вимог, судом враховується, стать та вік малолітніх дітей сторін - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яким на момент ухвалення рішення виповнилося 5 та 3 років, та відповідно в силу свого віку потребують належного догляду і турботи матері, а також, можливість матері дітей забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку малолітніх дітей. При цьому, суд звертає увагу позивачки, що батько дітей - відповідач [PERSON] безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким проживають діти. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] не надано жодних доказів на спростування викладених у позові обставин та позовних вимог. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, суд вважає, що визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] буде відповідати якнайкращим інтересам малолітніх дітей, сприятиме їх повноцінному вихованню та розвитку. Відтак, позовні вимоги позивачки в цій частині підлягають до задоволення. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved