Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі у період з 18.03.1994 по 13.10.2017. В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру зареєстроване за позивачами. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.03.2018 встановлено, що позивач [PERSON] набула вищевказану квартиру у власність за згодою чоловіка за власні кошти. Відповідач, як стверджують позивачі, хоч і зареєстрований однак не проживає у вказаному житлі більше трьох років. Окрім того, тривалий час на адресу реєстрації відповідача надходять листи з вимогами повернення кредитних коштів, телефонують з погрозами. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, під час затримань його правоохоронними органами доставлявся да місцем реєстрації, в тому числі у стані алкогольного сп`яніння. Вказано також, що на початку 2018 року під час пожежі у квартирі зникла велика сума коштів, які в подальшому відповідач повернув на прохання сина. У 2019 році [PERSON] вироком Луцького міськрайонного суду визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого с.185 ч.1 КК України та ст.369 ч.1 КК України, йому призначено покарання в межах санкцій даних статей. Як стверджують позивачі, хоч відповідач має у на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , загальною площею 78,4 кв.м. та житловою 52.2 кв.м. Зважаючи на те, що відповідач не пов`язаний з позивачами спільним побутом, не є власником житла, позивачі просять суд ухвалити рішення про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком та стягнути на їхню користь судові витрати у справі. Ухвалою суду від 27.07.2021 справу було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивачі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час дату та місце розгляду справи судом. 05.05.2022 до суду надійшли заяви позивача [PERSON] та представників позивачів - адвокатів Бордюженко Е.Р. та Редька О.В., відповідно до яких останні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити та не заперечували щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.03.1994, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.10.2017 у справі №161/12535/17 (провадження №2/161/3708/17), що набрало законної сили, було розірвано (а.с.32). [PERSON] є одноосібним власником об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , що стверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів №2783625 від 18.08.2006 та копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.03.2018 у справі №161/17746/17 (провадження №2/161/915/18) (а.с.30-31). Згідно відміток, що містяться у паспорі відповідача та будинковій книзі, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з о3.11.2007 (а.с.14-15, 21-22). Факт не проживання відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується копією повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській області №24587/580/04-21 від 10.06.2021, відповідно до якого [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2018 року по теперішній час (а.с.27). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, аналіз правових норм ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Статтею 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відносини набуття права користування житлом на підставі сімейних відносин регулюється статтею 405 ЦК України, а саме: члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Разом із цим, ця норма є частиною розділу, що регулює відносини користування чужим майном (сервітуту) і визначає підставу набуття права користування. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут може бути припинено за припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Нормами ст. З Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частини 2 статті 104 СК України підставою припинення шлюбу є його розірвання. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому, право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. Положеннями ч.2 ст. 405 УК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час не проживає за адресою місця реєстрації, вказаний факт не ним не заперечується. Звертаючи увагу на те, що відповідач більше не входить до кола членів сім`ї власника, подальше перебування його у квартирі, що є приватною власністю позивача, та реалізація ним права користування житловим приміщенням можлива за погодженням із [PERSON] , та наявності відповідної угоди між ними (усної чи письмової) про безоплатний чи інший порядок користування житлом. Відтак, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Припинення права користування майном в даному випадку пов`язане із захистом права власності особи, оскільки факт реєстрації відповідача у спірній квартирі за умови відсутності для того передбачених законом підстав є достатнім доказом наявності перешкод, що унеможливлюють користування та розпорядження позивачем належним їй майном на власний розсуд. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачами при звернені до суду у розмірі 908 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved