Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

Заступник керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 46\~130, 64 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] 19 березня 2021 року близько 09 години 00 хвилин, знаходячись в урочищі «Третій кілометр», що поблизу села Дубриничі Ужгородського району Закарпатської області в кварталі № 10, виділі № 1 Турянського лісництва Державного підприємства «Перечинське лісове господарство», умисно, незаконно, без передбаченого законом дозволу, за допомогою бензопили здійснив рубку одного дерева породи «граб», діаметром на пні 35 см, двох дерев породи «дуб», діаметром на пні 25 та 58 см, одного дерева породи «сосна», діаметром на пні 49 см, та одного дерева породи «вільха», діаметром на пні 30 см, чим вчинив незаконну порубку дерев у лісах, що заподіяла істотну шкоду, та спричинив ДП «Перечинське лісове господарство» матеріальну шкоду на загальну суму 46 130, 64 грн. Прокурор вказує, що вироком Перечинського районного суду від 29 вересня 2021 року затверджено угоду про визнання винуватості від 29 вересня 2021 року, укладену між прокурором та обвинуваченим [PERSON] , останнього визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на один рік та звільнено від відбуття такого на підставі ст. 75 КК України строком на один рік. Вказаний вирок набрав законної сили 01 листопада 2021 року та в апеляційному порядку не оскаржувався. Також прокурор вказує, що цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся, а у добровільному порядку відповідач завдані збитки не відшкодував, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 31 січня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в справі. 18 лютого 2022 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, з якого встановлено, що відповідач визнає позов частково, а саме просить зменшити суму збитків, які підлягають стягненню з відповідача, внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення з таких підстав. Так, з вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2021 року вбачається, що дерева, які були зрубані відповідачем, повернуті ДП «Перечинське ЛГ», а відтак сума до відшкодування підлягає до зменшення на суму вартості деревини, яка була повернута третій особі. Також зазначає, що відповідач є малозабезпеченою особою, користується послугами адвоката безоплатно, жодних доходів не отримує, перебуває на обліку в центрі зайнятості в пошуках роботи, однак безрезультатно. Крім цього, [PERSON] є особою похилого віку, хворіє, переніс оперативні втручання. 31 березня 2022 року позивач надіслав до суду відповідь на відзив, у якій заперечує проти аргументів, вказаних представником відповідача у відзиві на позов. Зокрема зазначає, що вироком Перечинського районного суду від 29 вересня 2021 року затверджено угоду про визнання винуватості від 29 вересня 2021 року, укладену між прокурором та обвинуваченим [PERSON] , останнього визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на один рік та звільнено від відбуття такого на підставі ст. 75 КК України строком на один рік. Вказаний вирок набрав законної сили 01 листопада 2021 року та в апеляційному порядку не оскаржувався. Також зазначає, що на відповідача покладено обов`язок у повному обсязі відшкодувати шкоду, завдану злочином навколишньому природному середовищу. Крім цього просить не брати до уваги доводи представника відповідача щодо доводів часткового відшкодування шкоди шляхом вилучення незаконно зрубаної деревини, оскільки така на підставі акту секвестру була вилучена від [PERSON] , в ході розслідування кримінального провадження була визнана речовим доказом та ухвалою слідчого судді на неї накладено арешт, а також за вироком суду деревина була передана в дохід держави як незаконно зрубана. 04 квітня 2022 року представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив, з якого встановлено, що сторона відповідача не оспорює той факт, що зрубана [PERSON] деревина була визнана речовим доказом у кримінальному проваджені, проте прокурором у відповіді на відзив вказано, що деревина передана в дохід держави, тоді як така повернута ДП «Перечинське ЛГ». Вказана деревина має певну вартість (цінність) та є складовою частиною збитків. За наведених обставин вважає, що шкода [PERSON] частково відшкодована, а відтак визначений прокурором розмір збитків є явно завищеним та вирахуваний без врахування зазначених обставин. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] разом зі своїм представником [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме просили зменшити суму збитків, які підлягають стягнення з [PERSON] , внаслідок вчинення останнім кримінального правопорушення, при цьому посилаючись на поданий адвокатом Ільницьким С.М. відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив. У судове засідання представники Дубриницької сільської ради та ДП «Перечинське ЛГ» не з`явилися, попередньо подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2021 року в справі № 304/716/21, який набрав законної сили 01 листопада 2021 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік; на підставі ст. ст. 75, 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік. Судом у вироку визнано доведеним, що [PERSON] вчинив незаконну порубку дерев у лісах, що заподіяло істотну шкоду. Так, 19 березня 2021 року близько 09 години 00 хвилин [PERSON] , знаходячись в урочищі «Третій кілометр», що поблизу села Дубриничі Ужгородського району Закарпатської області в кварталі № 10, виділі № 1 Турянського лісництва Державного підприємства «Перечинське лісове господарство», умисно, незаконно, без передбаченого законом дозволу, за допомогою бензопили здійснив рубку одного дерева породи «граб», діаметром на пні 35 см, двох дерев породи «дуб» діаметром на пні 25 та 58 см, одного дерева породи «сосна», діаметром на пні 49 см, та одного дерева породи «вільха», діаметром на пні 30 см, чим вчинив незаконну порубку дерев у лісах, що заподіяла істотну шкоду, та спричинив ДП «Перечинське лісове господарство» матеріальну шкоду на загальну суму 46 130, 64 грн. Вказана шкода є істотною і розрахована відповідно до додатку № 1 Постанови Кабміну № 665 від 23.07.2008 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу». Зазначений розмір заподіяної шкоди підтверджується розрахунком Державного підприємства «Перечинське лісове господарство» проведеним відповідно до постанови КМУ № 665 від 23.07.2008 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу». Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави. За статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. Статтею 1 ЛК України встановлено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (стаття 7 ЛК України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень. Спеціальне використання лісових ресурсів на виділеній лісовій ділянці проводиться за спеціальним дозволом - лісорубний квиток або лісовий квиток, що видається безоплатно (стаття 69 ЛК України). Відповідно до ч. 2 ст. 24 Лісового кодексу України збитки, завдані внаслідок порушення прав власників лісів, лісокористувачів та громадян, підлягають відшкодуванню в повному обсязі відповідно до закону. Згідно з ст. 105 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЛК України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників. Відповідно до ст. 107 цього Кодексу підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України. За змістом ст. ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип процесуальної рівності сторін передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів ( Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands ) від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88 § 33). Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, в якій, з метою ефективного гарантування права на справедливий суд, відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Приписами частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України). Згідно з приписами статті 12, частин першої, п`ятої - сьомої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи вбачається та встановлено вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2021 року у справі № 304/716/21, що [PERSON] , порушуючи встановлений порядок охорони, раціонального використання і відтворення лісу, без передбаченого законом дозволу, за допомогою бензопили здійснив рубку одного дерева породи «граб», діаметром на пні 35 см, двох дерев породи «дуб» діаметром на пні 25 та 58 см, одного дерева породи «сосна», діаметром на пні 49 см, та одного дерева породи «вільха», діаметром на пні 30 см, чим вчинив незаконну порубку дерев у лісах, що заподіяла істотну шкоду, та спричинив навколишньому середовищу матеріальну шкоду на загальну суму 46 130, 64 грн. При цьому допитаний в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження [PERSON] свою вину беззастережно визнавав, не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини та повністю підтвердив обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, щиро розкаювався в вчиненому. Крім того, згаданий вирок суду [PERSON] не оскаржував. У зв`язку з наведеним доводи відповідача про необхідність зменшення розміру шкоди на суму вартості самої деревини суд відхиляє. Крім того, за приписами статті 108 ЛК України незаконно добута деревина та інші лісові ресурси підлягають вилученню в установленому порядку, а в разі неможливості вилучення незаконно добутої деревини та інших лісових ресурсів стягується їх вартість. Будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів на спростування вини [PERSON] у завданні шкоди незаконною порубкою дерев в заявленому розмірі стороною відповідача не надано. Разом з тим ці обставини, окрім наявних у матеріалах справи доказів, були встановлені у вироці, що набрав законної сили, щодо вказаної особи та безумовно визнавалися нею, тому є обов`язковими для врахування при розгляді цієї справи. Згідно з ч. 1 ст. 29 Бюджетного кодексу України до доходів Державного бюджету України включаються доходи бюджету, за винятком тих, що згідно із статтями 64, 66, 69, 69-1 та 71 цього Кодексу закріплені за місцевими бюджетами. Відповідно до ст. 13 Конституції України, ст. 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси (ст. 142 Конституції України, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно п. «ї» ч. 1 ст. 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Пунктом «г» частиною 4 статті 47 цього Закону передбачено утворення місцевих фондів охорони навколишнього природного середовища у складі відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок, зокрема частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством. Згідно п. 7 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67-1 цього Кодексу) є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків. Таким чином, шкода, заподіяна порушенням природоохоронного законодавства, відшкодовується шляхом перерахування коштів на єдиний розподільчий казначейський рахунок відповідної місцевої ради, на адміністративній території якої скоєно правопорушення, на користь зведеного бюджету, із якого місцевим органом Державної казначейської служби України в подальшому розподіляються конкретні суми коштів до Державного, обласного та місцевого бюджетів у вказаному вище співвідношенні. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 384/1080/16-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, враховуючи наведене та те, що вина [PERSON] в завданні майнової шкоди внаслідок незаконної порубки дерев встановлена вироком суду, який набрав законної сили, а розмір такої розраховано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 року № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу», при цьому заподіяна відповідачем шкода у розмірі 46\~130, 64 грн у добровільному порядку не відшкодована, інших доказів, які б підтверджували те, що шкоду заподіяно не з вини [PERSON] ним не подано, тому суд вважає, що така підлягає стягненню із [PERSON] на користь Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Суд відхиляє\~аргументи відповідача\~про необхідність\~зменшити розмір\~стягуваної суми\~з тих\~підстав,\~що останній\~є малозабезпеченою особою, користується послугами адвоката безоплатно, жодних доходів не отримує, перебуває на обліку в центрі зайнятості в пошуках роботи, є особою похилого віку, хворіє, переніс оперативні втручання, оскільки законодавцем не передбачені наведені обставини як такі, що звільняють [PERSON] від його обов`язку відшкодувати завдану ним шкоду.

Outcome: approved