Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

У грудні 2020 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] з позовом про поділ майна подружжя вимоги якого обґрунтовані тим, що з 22 серпня 2006 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають трьох неповнолітніх дітей [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] , 2011 року народження та [PERSON] , 2011 року народження. Відповідач участі у вихованні спільних дітей не приймає, через часте вживання спиртних напоїв грубить та залякує дітей, тому вони не бажають проживати з ним. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка з дітьми та відповідач продовжили проживати в будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання позивачки та дітей з ним в одному будинку. Під час спільного проживання в шлюбі сторонами було придбано: житловий будинок з господарськими будівлями, розміщений за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2501 га, кадастровий номер 5321281301:01:003:0021; автомобіль ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску. Також за час сумісного життя сторонами було придбано телевізор, орієнтована вартість 3000,00 грн, пральну машину, орієнтовна вартість 3000,00 грн, холодильник, орієнтована вартість 3000,00 грн, мебель, орієнтована вартість 3000,00 грн. Посилаючись на вищезазначені обставини, [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя та просила: виділити їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2501 га, які розміщені за адресою: [ADDRESS] ; припинити за [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; виділити у власність відповідачу автомобіль ВАЗ 210990-20, 2006 року випуску, телевізор, пральну машину, холодильник, меблі. Ухвалою судді від 30.12.2020 у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 04.02.2021. 03 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на ті обставини, що спірне майно придбане ним за власні кошти, зареєстроване на нього та належить йому особисто. Крім того відповідач зазначив, що позивачка не надала належних доказів наявності у неї коштів на час придбання спільного майна або того, що спірне майно придбане в результаті спільної праці або за їх спільні кошти (а.с.34-37). Розгляд справи неодноразово відкладався. В судовому засіданні 18 жовтня 2021 року позивачка [PERSON] зазначила про необхідність призначення експертизи по даній справі та заявила клопотання про відкладення судового засідання для підготовки відповідного клопотання. 25 жовтня 2021 року від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якій вона, посилаючись на практику Верховного Суду, зазначила, що спільною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь - які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, а тому заперечення відповідача є безпідставними (а.с.94-95). Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року по справі за клопотанням позивачки, яке надійшло до суду 25 жовтня 2021 року, було призначено судову оціночно-будівельну експертизу та судову автотоварознавчу експертизи щодо вартості житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та вартості автомобіля ВАЗ 210990-20, провадження по справі було зупинено. Ухвалою суду від 16 лютого 2022 року провадження по справі було поновлено та призначено судове засідання на 22 березня 2022 року, яке було відкладено на 11 квітня 2022 року в зв`язку з перебуванням головуючого судді по справі по іншій справі. У судовому засіданні 11 квітня 2022 року позивачка [PERSON] та її представниця [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити, зокрема, представниця позивачки просила суд відступити від засад рівності та здійснити поділ майна як зазначено у позові, враховуючи, що на утриманні позивачки перебуває троє дітей. Представник відповідача [PERSON] в задоволенні позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить наступних висновків. Судом встановлено, що згідно довідки № 11-17/04, виданої 03.01.2020 Виконавчим комітетом Решетилівської міської ради, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (звор. а.с. 4). Згідно довідки № 11-12/6667, виданої 01.12.2020 Виконавчим комітетом Решетилівської міської ради [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та має такий склад сім`ї: чоловік - [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.а.с. 5, 6, 7). Відповідно до договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладених 04.05.2011 та посвідчених приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Бєлашем Ю.Д., та витягів з Державного реєстру правочинів [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок, будівлі і споруди та земельну ділянку, площею 0,2501 га, кадастровий номер 5324281301:01:003:0021, які розташовані по [ADDRESS] (а.с.а.с.10, 11,13, 14,15). На підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 04.05.2011 спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району» на праві приватної власності за [PERSON] , що підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав від 17.05.2011 (а.с.12). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , який виготовлений станом на 29.10.2004, власник - [PERSON] , встановлено, що домогосподарство складається з будівель та споруд: літ. «А-1»- житловий будинок, літ. «Б» - сарай, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - сарай (а.с. 19-23). Крім того, із наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] встановлено, що 03.08.2017, тобто під час перебування сторонами у шлюбі, за відповідачем [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ», модель «210990-20», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.16-17). Також, за час шлюбу сторонами було придбано: телевізор, орієнтована вартість 3000,00 грн, пральну машину, орієнтовна вартість 3000,00 грн, холодильник, орієнтована вартість 3000,00 грн, мебель, орієнтована вартість 3000,00 грн. Вказані обставини визнаються сторонами, що підтвердив представник відповідача в судовому засіданні, сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання суд не має, а тому такі обставини відповідно до положень частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 22.03.2019, яке набрало законної сили 22.04.2019, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 25 серпня 2000 року (а.с. 9). Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких роз`яснено, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Верховний Суд у постанові від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19 підкреслив, що конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. Тому посилання відповідача на ті обставини, що спірне майно придбане ним у період перебування в шлюбі з позивачкою за власні кошти, зареєстроване на нього та належить йому особисто, не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] не надав суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження зазначених обставин. Отже за час перебування в шлюбі з 22 серпня 2006 року по 16 листопада 2020 року позивачка та відповідач спільно придбали майно, а саме: житловий будинок, будівлі і споруди, земельну ділянку площею 0,2501 га, кадастровий номер 5324281301:01:003:0021, які розташовані по [ADDRESS] та автомобіль ВАЗ 210990-20. Спору про придбання іншого рухомого майна у сторін немає. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона позивачки просила відступити від засади рівності часток подружжя та надала довідки Решетилівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 23.07.2021 №4903 та від 15.11.2021 №8346 про те, що за період з грудня 2020 року по травень 2021 року [PERSON] отримувала аліменти з [PERSON] в сумі 19682,90 грн (нараховано 26161,43 грн), та з червня 2021 року по жовтень 2021 року - в сумі 19384,00 грн (нараховано 21102,32 грн). (а.с.а.с.100, 101). Однак суд зазначає, що наявність заборгованості по сплаті аліментів не свідчить про ухилення відповідача від участі в утриманні дітей. Таким чином судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а враховуючи те, що позивачка не надала належних доказів на підтвердження того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей, суд доходить висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Проживання дітей з позивачкою з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку, позивачем не доведено. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно Звіту про оцінку колісного транспортного засобу ВАЗ 210990-20, складеного ТОВ «Консалтінгова компанія «ФОРЕКС», вартість вказаного автомобіля станом на 20 грудня 2021 року становить 63000,00 грн (а.с.а.с.112-113). Згідно Звіту про оцінку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,2501 га, кадастровий номер 5324281301:01:003:0021, які розташовані по [ADDRESS] , складеного ТОВ «Біном - Груп», станом на 21 грудня 2021 року ринкова вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складає 93000,00 грн, а ринкова вартість земельної ділянки складає 33000,00 грн (а.с.а.с.114-115, 116-117). Представник відповідача [PERSON] зазначив, що сторона відповідача не погоджується з висновками про вартість майна, оскільки ці висновки не є висновками експерта, а зазначені в них суми є заниженими, оскільки лише на паркан відповідач витратив близько п`ятдесяти тисяч гривень. Водночас на запитання суду відповів, що потреби у призначенні додаткової чи повторної експертизи не вбачає. З огляду на зазначене судом приймаються до уваги надані стороною позивачки висновки про вартість рухомого та нерухомого майна. В судовому засіданні 11 квітня 2022 року позивачка зазначила, що з листопада 2021 року позивач за зареєстрованою адресою не проживає, оскільки має іншу сім`ю. Однак жодних доказів щодо місця проживання відповідача стороною позивача надано не було. Крім того на запитання суду позивачка [PERSON] повідомила, що іншого житла, крім їхнього спільного, відповідач не має, проживати в одному будинку з відповідачем вона не може та не бажає, а тому проведення експертизи, що можливості реального поділу житлового будинку та виділення кожному з подружжя частки будинку та земельної ділянки є недоцільним. Представник відповідача [PERSON] повідомив, що згоди між сторонами щодо компенсації за розподіл майна досягнуто не було. Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З огляду на викладене суд зазначає, що позбавлення відповідача права власності на спірний будинок за умови відсутності в останнього іншого житла, оскільки зворотного встановлено не було, буде становити для нього надмірний тягар, неспіврозмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо грошової компенсації при варіанті поділу, запропонованому позивачкою, на виділення в натурі часток житлового будинку не згодні, відповідач не бажає виділення собі спірного автомобіля та інших рухомих речей, домовленості між сторонами щодо спірного майна не досягнуто, суд доходить висновку про залишення спірного майна у спільній сумісній власності сторін без його реального поділу в натурі. Таким чином позов [PERSON] до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, суд покладає судові витрати на позивачку. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed