Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

Позивач 16.12.2021 року звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, хоча не проживають у його квартирі з 2016 року без поважних причин, їх місце проживання йому не відоме. Їх особистих речей у квартирі також немає. Відсутність відповідачів у його квартирі підтверджується Актом №126 від 06.12.2021 року, затвердженим Директором ТОВ КК «ДомКом-Нікополь. Реєстрація відповідачів у належній йому квартирі створює перешкоди в користуванні та розпоряджанні майном. Крім того, він вимушений нести додаткові витрати за відповідачів при оплаті комунальних послуг. В добровільному порядку дане питання вирішити неможливо. Враховуючи вказані обставини, він змушений звернутися до суду з даним позовом та просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування цією квартирою. Ухвалою про відкриття провадження від 25.01.2022 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачам був наданий строк 15 днів з дня отримання ними такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Третій особі роз`яснено право подати пояснення щодо позову чи відзив на позовну заяву. Відповідачам було направлено ухвалу про відкриття провадження з доданими до неї документами за адресою їх реєстрації (а.с.16,17,18) у встановленому порядку. До суду повернувся конверт з відміткою про невручення (а.с.26). В матеріалах справи наявні пояснення Начальника служби у справах дітей Нікопольської міської ради Л. Васіної на дану позовну заяву (а.с.27), зі змісту яких вбачається, що служба у справах дітей не може погодитись з позовними вимогами щодо визнання малолітньої дитини такою, що втратили право користування житлом, оскільки діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання. Вважають недоцільним визнавати малолітню дитину такою, що втратила право користування житлом. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, положення ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов на підставі ст.ст. 16,319,321,383,386,391, 405 ЦК України підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 07.10.2021 року, посвідченого Іопель С.О., приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 4326, належить квартира [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки ТОВ «КК «ДомКом-Нікополь» від 06.12.2021 року, за адресою - [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9). За відомостями Виконавчого комітету Нікопольської міської ради (а.с.16,17,18), відповідач [PERSON] , [INFO] з 06.09.2016 року зареєстрована за адресою - [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 07.09.2016 року за адресою - [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 17.01.2017 року за адресою - [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідачі за вказаною адресою не проживають, їх особистих речей у квартирі також немає. У відповідності до Акту № 126 від 06.12.2021 року, засвідченого директором ТОВ «КК «ДомКом-Нікополь», за адресою - [ADDRESS] зареєстровані але не проживають з 2016 року по теперішній час - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно із ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно частини 2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Отже, дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Виходячи з вищезазначеного, місцем проживання дитини віком до 10 років та від 10 до 14 років, не може бути адреса відмінна від адреси її батьків (усиновлювачів чи опікунів). Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрована у квартирі за адресою - [ADDRESS] , однак така реєстрація носить лише формальний характер, оскільки ані дитина ані її батьки протягом тривалого часу не проживають у цій квартирі без поважних причин. Реєстрація відповідачів у квартирі позивача створює йому перешкоди в користуванні та розпоряджанні своїм майном. Крім того, позивач вимушений нести додаткові витрати за відповідачів при оплаті комунальних послуг. Враховуючи викладене, що суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Outcome: approved