Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

У серпні 2021 року представник позивача КП БМР «Білоцерківтепломережа» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з [PERSON] 19 224,99 грн. інфляційних втрат, 6 021,13 грн. 3% річних, а також 2 270 грн. сплаченого судового збору. В обґрунтування позову вказано, що згідно особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , рахувалась заборгованість за опалення в розмірі 45 021,67 грн. за період з 01.10.2013 року по 01.08.2021 року. Боржнику було надіслано попередження про наявність заборгованості з вимогою сплатити борг протягом місяця. В добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги виконано, однак позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. 18.08.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранова А.Ю. 23.09.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. 11.01.2022 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив, в обґрунтування якого зазначено про добровільне погашення ним заборгованості за теплопостачання в повному обсязі, вказано про пропуск позивачем строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦПК України, та про необґрунтований розрахунок заборгованості. Просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 18.04.2022 року представник позивача Мартиненко Т.М. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав пояснення, вказавши, що борг за надані послуги він сплатив, а інфляційні втрати та 3% річних нараховано за вісім років, при цьому відсутній розрахунок цих сум, додаток № 1 містить назву "до заяви про видачу судового наказу", проте відсутній в додатках до позову, а ця справа не є заявою про видачу судового наказу. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи та заслухавши позицію відповідача, судом встановлено наступне. Згідно з розрахунковим листом абонента, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , відкритий на ім`я [PERSON] та за власником вказаного рахунку станом на 01.08.2021 року рахувалась заборгованість за спожиті послуги теплопостачання в період з жовтня 2013 року по серпень 2021 року в сумі 45 021,67 грн. Згідно наявних у справі відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 11.08.1989 року. 01.08.2021 року позивачем на адресу відповідача направлено претензію з вимогою в добровільному порядку провести оплату заборгованості протягом місяця з дати одержання претензії. Відповідно до копії квитанції АТ «Універсал Банк» № 83Е3-А656-Р26Т-СС22 від 17.09.2021 року, за опалення по о/р 50232-1 сплачено борг у розмірі 20 000 грн. 06.01.2022 року в рахунок боргу за о/р 50232-1 перераховано 29 867,38 грн., що підтверджується квитанцією АТ «Альфа-Банк» № 66-632К від 06.01.2022 року. Згідно з розрахунковим листом абонента по особовому рахунку № [NUMBER] станом на січень 2022 року заборгованість за спожиті послуги теплопостачання відсутня, при цьому вбачається про надходження платежів у вересні 2021 року - 20 000 грн., у січні 2022 року - 29 867,38 грн. При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Згідно статті 9 даного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону). Згідно з п. 5 ч. 2 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - ст. 610 ЦК України. За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку, факт порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати за надані житлово - комунальні послуги встановлений та підтверджується матеріалами справи, при цьому розмір заборгованості та період її виникнення відповідачем не оспорювались і станом на дату розгляду сума заборгованості погашена в добровільному порядку. На підставі вищевказаної норми позивачем на суму боргу нараховано 19 224,99 грн. інфляційних втрат та 6 021,13 грн. 3% річних. Відповідно до роз`яснень п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Відповідач заперечуючи проти заявлених до стягнення сум вказує про відсутність розрахунку, додаток № 1 містить назву "до заяви про видачу судового наказу", а справа не є заявою про видачу судового наказу. Наведені доводи, на переконання суду, не спростовують порушення відповідачем його зобов`язань та розмір боргу, враховуючи, що позивачем надано відповідний розрахунок заявлених до стягнення сум, а відповідачем не надано суду контррозрахунку, тому в цій частині доводи відповідача є безпідставними. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач заявив про застосування положення про строки позовної давності. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, суд приймає доводи відповідача та вважає за можливе в межах даного позову застосувати положення про строк позовної давності, оскільки позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3% річних в період з 01.10.2013 року по 01.08.2021 року, при цьому з позовом звернувся поштою 09.08.2021 року, а тому підлягають до задоволення вимоги про стягнення грошових сум за останні три роки, що передували зверненню до суду з даним позовом, тобто з серпня 2018 року по липень 2021 року. Тобто за період з серпня 2018 року по липень 2021 року в розмірі 15 756,73 грн., з яких сума на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 11 350,32 грн. та три відсотки річних в розмірі 4 406,41 грн.. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у відсотковому відношенні до задоволених вимог. Так, позивачем до відповідача заявлено позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення на загальну суму 25 246,12 грн., задоволено судом до стягнення суму 15 756,73 грн., тобто 62,36% від заявленого розміру. Таким чином, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1 415,57 грн. (2 270 х 62,36%).

Outcome: partial