Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

5 липня 2020 року [PERSON] звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частки у спільному майні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 липня 2004р. у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області між позивачем [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу відповідачка взяла прізвище позивача. Від спільного подружнього життя в них народилося дві доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час перебування в шлюбі в 2005р. позивач та відповідач купили квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 40,3 кв.м., яка оформлена на відповідачку. Для придбання квартири в банку " [PERSON] " брався кредит на ім"я дружини, а він, позивач, в банку підписував документи. Зазначає, що на той період часу відносини в них були нормальні і не мало значення на кого оформлявся кредит. У вказаній квартирі сторони проживали разом з дітьми. В подальшому, стосунки між сторонами погіршилися, наслідком чого стало звернення позивача до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. Після цього він, позивач, переїхав на квартиру до своїх батьків. Зазначає, що спірна квартира придбана за час спільного подружнього життя за кредитні кошти, які в подальшому погашалися в основному за його, позивача, рахунок, але на даний час відповідачка не визнає його права власності на квартиру. Відтак, на підставі ст.60, ст.69, ст.70 СК України, просить визнати за ним право власності на1/2 частки в спільному майні - квартири [ADDRESS] . Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2020 року відкрито провадження та справу призначено до підготовчого судового розгляду. 26 січня 2021 року представником відповідачки [PERSON] адвокатом Чорновус Н.Ф. подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про збільшення частки спільного майна подружжя в порядку статтей 193 та 194 ЦПК України, яка прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом. В зустрічній позовній заяві [PERSON] просить збільшити частку у спільному набутому майні квартири за адресою [ADDRESS] до 3/4 частки та автомобіля Daewoo Lanos д.н.з. [NUMBER] до 1/2 частки. Не заперечує, що у шлюбі подружжям придбано квартиру та автомобіль. Зазначає, що для придбання квартири частину коштів в розмірі 8 (вісім тисяч) доларів США подароваро батьками [PERSON] , решту коштів подружжям отримано в кредит, який оформлено на [PERSON] . Крім того, зазначає, що позивач [PERSON] не надає жодних коштів на утримання двох малолітніх дітей, самоусунувся від виконання свої батьківських обов"язків. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, зазначив, що твердження [PERSON] про ненадання матеріальної допомоги на утримання дітей, несплату аліментів, самоусунення від виховання дітей, не відповідає дійсності. Зазначає, що він не заперечує право [PERSON] на 1/2 автомобіля Daewoo Lanos д.н.з. [NUMBER] , який придбаний за час спільного подружнього життя. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. У запереченнях на відповідь [PERSON] вважає доводи [PERSON] безпідстаними та неаргументованими. \~ \~ \~ В судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) та представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) підтримали позовні вимоги, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві та у відзиві на зустрічну позовну заяву, просять первісний позов задоволити в повнмоу обсязі. Відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) та її представник заперечили первісний позов в повному обсязі, надали аналогічні пояснення, викладені в зустрічний позовній заяві, просять зустрічну позовну заяву задоволити в повному обсязі. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, про причини неявки суд не повідомили, позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) та його представник подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, первісний позов просять задоволити. Заслухавши\~пояснення учасників судового процесу,\~дослідивши матеріали\~цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно копії повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) [PERSON] 24 липня 2020 року зареєстрували шлюб у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Відповідно до Інформаційної довідки №215999936 від 13.07.2020р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта, 29 червня 2005 року здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 31.05.2005р., з одночасною передачею квартири в іпотеку, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Тимків І.М. Дані обставини підтверджуються витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7628972 від 29.06.2005р. З долученоїї копії рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2020 року у справі №466/4917/20 вбачається, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03.07.2020р. шлюб між сторонами розірвано. Згідно довідки про склад сім"ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 26.01.2021р. головою ЖБК №73 Дрогобицьким О.С., за адресою [ADDRESS] зареєстровані власник квартири [PERSON] , та її доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно акту від 15.01.2021р. [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не зареєстрований та в ній не проживає. Відтак, матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] та відповідачкою за первісним позовом (позивачкою за зустрічним позовом) [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі. При цьому, в самій зустрічній позовній заяві [PERSON] не заперечує факту придбання квартири подружжям, як і те, що кредит сплачувався сторонами у справі спільно. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.1 ст.61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одни із подружжя. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до вимог ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23\~постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,\~69 СК України, ч.3\~ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3\~ст.235 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Суд вважає доведеним факт придбання квартири [ADDRESS] під час перебування сторін у зарєжстрованому між ними шлюбі. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] стверджує, а відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) [PERSON] не заперечує, що квартиру придбано за частину коштів, які одержані під час перебування сторонами у шлюбі. Крім того, суд вважає доведеним, що квартира придбана для спільного проживання сторін. Доказів, які вказують на те, що спірна квартира придбана не для спільного проживання [PERSON] та [PERSON] під час перебування в шлюбі, суду не надано. \~ \~ \~Поділ майна,\~що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України,\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». \~ \~ Із системного аналізу норм статей\~57,\~60,\~63,\~66-68,\~70 СК України\~випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. В спростування позовних вимог, відповідачка за первісним позовом належних та допустимих доказів суду не надала. Суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено, а відповідачкою за первісним позовом не спростовано факту того, що спірне майно є спільним майном подружжя, оскільки відповідачкою жодним чином не доведено, що дане майно придбано нею за особисті кошти, набуте нею до шлюбу, реалізації майна набутого за час шлюбу, або на підставі договору дарування або в порядку спадкування. При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної позовної заяви, зважаючи на те, що відповідачкою за первісним позовом (позивачкою за зустрічним позовом) [PERSON] не надано доказів того, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] не виконує своїх обов"язків щодо утримання своїх неповнолітніх доньок. Суду не надано доказів наявності заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, судом встановлено, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] не заперечує право [PERSON] на 1/2 автомобіля Daewoo Lanos д.н.з. [NUMBER] , який придбаний за час спільного подружнього життя, а крім того за первісним позовом предметом спору є не все майно, набуте в шлюбі, а тільки квартира. Відтак, суд вважає, що відповідачкою за первісним позовом (позивачкою за зустрічним позовом) [PERSON] не обгрунтовано належними та достатніми доказами заявлені зустрічні позовні вимоги, а тому такі задоволенню не підлягають. \~ \~ \~ Згідно з частинами 1, 2\~статті 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права.\~Обґрунтованим є\~рішення,\~ухвалене на\~підставі повно\~і всебічно\~з`ясованих\~обставин,\~на які\~сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~може бути\~визначено тільки\~у світлі\~конкретних обставин\~справи (рішення\~ЄСПЛ від\~18\~липня 2006\~року №\~63566/00\~«Проніна проти\~України (Pronina\~v.\~Ukraine)»,\~§ 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. П.1 ч.3 цієї статті вказує на те, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 14.07.2020р., укладений між [PERSON] та адвокатом Савчуком О.Л., ордер серії ЛВ №147033 на надання правової допомоги [PERSON] , довіреність від 13.07.2020р. на представництво інтересів. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №24 [PERSON] сплачено 5000 (п"ять тисяч) гривень 00 коп. за надані юридичні послуги. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved