Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

01 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання Ѕ частини домоволодіння особистою приватною власністю. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2022 року вищевказана позовну заяву було передана на розгляд судді Басової Н.В. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2022 року було задоволено самовідвід судді Басовій Н.В. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 лютого 2022 року матеріали позовної заяви було передано в провадження судді Приходченко О.С. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2022 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у позовній заяві посилався на те, що 29 жовтня 1988 року сторони зареєстрували шлюб. За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям було придбано спірний об`єкт нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано за [PERSON] 08 листопада 2005 року шлюб між сторонами було розірвано, про що Ленінським ВДРАЦС Дніпропетровського МУЮ було складено актовий запис № 640. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Попри те, що будинок було придбано за час перебування у зареєстрованому шлюбі, та право власності зареєстровано за відповідачем, спірне майно було придбано не за кошти сімейного бюджету, а за особисті кошти позивача. Відповідно до договору дарування від 05 листопада 2003 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , останній отримав у дар 15 000 грн. Того ж дня, 05 листопада 2003 року, між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу між сторонами існувала усна домовленість про те, що відповідач певний період часу буде проживати у будинку, поки не знайде відповідного житла. До теперішнього часу [PERSON] продовжує проживати у спірному будинку, добровільно виселятися не бажає, мотивуючи свою відмову тим, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. 20 грудня 2021 року він звернувся до відповідача з вимогою про звільнення будинку і виселення, проте, вимога [PERSON] залишена без задоволення. Оскільки Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] було придбано за грошові кошти, отримані [PERSON] за договором дарування, спірне майно є особистою приватною власністю позивача і не підлягає розподілу між подружжям як спільна сумісна власність. Просив суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] : житловий будинок літ. А-1 (кв. 1), який складається із 1-1 - сіни, площею 8,8 кв.м., 1-2 - коридор, площею 7,1 кв.м., 1-3 - житлова, площею 12,0 кв.м., 1-4 - житлова, площею 11,2 кв.м., 1-5 - житлова, площею 6,0 кв.м., 1-6 житлова, площею 6,2 кв.м., Ѕ частина сараю літ. Б, літ. В - вбиральня, літ. Г - вбиральня, літ. Д - сарай з погребом, літ. Ж - гараж, літ. И - літній душ, № 1-11, І - огорожа, споруди, мостіння, літ. Е - сарай, житлова площа 35,4 кв.м., яке розташовано на земельній ділянці площею 767 кв.м. У своїй заяві до суду позивач просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, надала відзив, в якому зазначила, що 29 жовтня 1988 року вони з позивачем зареєстрували шлюб, який було розірвано 08 листопада 2005 року, про що Ленінським ВДРАЦС Дніпропетровського МУЮ складено актовий запис № 640. 05 листопада 2003 року [PERSON] уклав з [PERSON] , матір`ю позивача, договір дарування, відповідно до умов якого остання передала позивачеві 15 000 гривень, які подружжя планувало витратити на придбання будинку. Цього ж дня, 05 листопада 2003 року, між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] придбала Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ). Перед укладенням договору купівлі-продажу [PERSON] передав грошові кошти, які отримав у дар від своє матері, [PERSON] за Ѕ частину домоволодіння. За усною домовленістю між нами право власності на спірну частину домоволодіння було зареєстровано за відповідачем. Таким чином, Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] була придбана за час перебування у зареєстрованому шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . У своїй заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності за матеріалами справи та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. 29 жовтня 1988 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується відміткою в паспорті сторін та не заперечувалося ними. 05 листопада 2003 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до умов якого остання подарувала, а позивач прийняв у дар грошові кошти у розмірі 15 000 гривень. 05 листопада 2003 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-3704, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 19 листопада 2003 року. 08 листопада 2005 року шлюб між сторонами було розірвано, про що Ленінським ВДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ було складено актовий запис № 640 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 15 листопада 2013 року. Листами від 15 липня 2021 року, 30 вересня 2021 року та 20 грудня 2021 року позивач звертався до відповідача з вимогою звільнити будинок та знятися з реєстраційного обліку, яку [PERSON] залишено без задоволення. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Враховуючи, що спірне майно - Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] було придбано 05 листопада 2003 року, для вирішення даного спору мають бути застосовані норми КпШС України, які були чинні на час виникнення спірних правовідносин. Конструкція норми статті 22 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. На підставі положень ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР, чинній на час укладення договору дарування між позивачем і [PERSON] , встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, грошові кошти у розмірі 15 000 гривень було передано на підставі договору дарування від 05 листопада 2003 року [PERSON] у дар [PERSON] , який в свою чергу ці грошові кошти прийняв, та які було передано за купівлю спірної Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] була набута [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] за його особисті кошти, а тому є його особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти у розмірі 15 000 грн., отримані позивачем у дар від [PERSON] були ним передані продавцеві в рахунок вартості Ѕ частини спірного домоволодіння, що не заперечувалося обома сторонами. Тобто, хоча спірне майно і було придбано подружжям [PERSON] і [PERSON] за час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте кошти, витрачені на його придбання, не належали до спільних коштів подружжя, а належали позивачеві особисто, і не були отримані за рахунок спільних зусиль чи спільною працею сторін, тому презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, позивачем спростовано. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 Верховний Суд висловив позицію про те, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заява або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року № 317/3272/16-ц визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18). За таких обставин, дане судове рішення не є підставою для скасування будь-яких заборон щодо спірного майна у разі їх наявності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 3 443 грн. 80 коп., який, з урахуванням позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved