Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

16.03.2022 року до суду звернулась позивач [PERSON] , з позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини до відповідача [PERSON] 05.04.2022 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06.04.2022 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 10.05.2022 року. 28.04.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 10.05.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання сина в твердій грошовій сумі 3 000.00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: з відповідачем вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з січня по червень 2003 року. [INFO] в них народився син - [PERSON] . В свідоцтві про народження сина у графі батько записаний « [PERSON] », (відповідач). Син постійно проживає разом з нею. 19.04.2005 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області за її позовом встановлений факт батьківства відповідача по відношенню до дитини - [PERSON] , [INFO] . За даним рішенням з відповідача були стягненні аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] у розмірі ј частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Їх син підчас навчання в старших класах середньої школи став проявляти схильність до вивчення і управління автомобілем, у нього з`явилась тяга і бажання навчитись керувати автомобілем, а в подальшому після закінчення середньої школи втілити свою мрію та працювати на автомобільному транспорті та зробити керування автомобілем своєю постійною професією. З метою навчання автосправі, керуванню автомобілем та отримання свідоцтва водія, в жовтні 2021 року син [PERSON] поступив в автомобільну школу «Гранд». Цей факт підтверджується довідкою, виданою 18.02.2022 року директором ТОВ «Автошкола Гранд», навчання в автошколі платне. Вартість повного курсу навчання 6 000.00 грн. У зв`язку з цим за повний курс навчання [PERSON] з їх спільного сімейного бюджету сплатив два платежі, а саме: 13.10.2021 року - 2 000.00 грн., 31.10.2021 року 4 000.00 грн. 08 січня 2022 року їх синові виповнилось 18 років та він досягнув повноліття. Стягнення аліментів на утримання сина було припинене. Закінчення навчання у автошколі заплановано на кінець березня 2022 року, і воно пов`язане із здачею іспиту із керування автомобілем, який може проходити в декілька етапів. На день звернення до суду у період навчання сина у автошколі вона за власний рахунок повністю утримує сина та оплачує всі витрати, які пов`язані з його навчанням. Вона працює педагогом, отримує невелику заробітну плату, якої ледь вистачає на придбання їжі, одягу, взуття, підручників, шкільного приладдя для сина. В зв`язку із зазначеним син потребує додаткових витрат з боку відповідача на навчання в автошколі, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що відповідач крім сплати аліментів додаткової допомоги на утримання сина не надавав та сином не цікавився. Син пішов навчатись восени минулого року та нею було сплачено за навчання сина 6 000.00 грн. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував за підставам, викладеними у відзиві на позовну заяву. Посилаючись на те, що він дійсно перебував у фактичних шлюбних відносинах з позивачкою та у них народився син, якому він до повноліття сплачував аліменти. На даний час син досягнув повноліття. Додаткові витрати на утримання дітей не стягуються у разі досягнення ними повноліття навіть у випадку, якщо діти продовжують навчання. Крім того він перебуває у другому шлюбі та утриманні має двох неповнолітніх дітей. Його дружина втратила роботу та перебуває на обліку у центрі зайнятості. Він має великі вади зі здоров`ям, підтверджені медичними документами, що потребує значних коштів на лікування. Крім того, його неповнолітня донька також має проблеми зі здоров`ям та потребує лікування. Він є фізичною особою підприємцем, але отримує невеликий прибуток. Щомісячно сплачує податки у значних сумах також оплачує комунальні послуги, як за місцем здійснення підприємницької діяльності так і за місцем проживання. Має кредитні зобов`язання. Крім того, навчання з метою здобуття професійної освіти не відносяться до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, тому такі витрати не є додатковими. Позивач не довела існування додаткових обставин, які б зумовили необхідність платного навчання дитини у приватній автошколі при наявності можливості навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з січня по червень 2003 року. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . В свідоцтві про народження сина у графі батько записаний « [PERSON] », (відповідач). Син постійно проживає разом з нею. 19.04.2005 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області за її позовом встановлений факт батьківства відповідача по відношенню до дитини - [PERSON] , [INFO] . За даним рішенням з відповідача були стягненні аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] у розмірі ј частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Дані обставини відповідачем не заперечуються. Судом також встановлено, що син сторін поступив в автомобільну школу «Гранд». Цей факт підтверджується довідкою, виданою 18.02.2022 року директором ТОВ «Автошкола Гранд», навчання в автошколі платне. Вартість повного курсу навчання 6 000 грн. У зв`язку з цим за повний курс навчання син сторін сплатив два платежі, а саме: 13.10.2021 року - 2 000.00 грн., 31.10.2021 року 4 000.00 грн., що підтверджується копіями квитанцій про сплату. Позивач просить стягнути з відповідача половину понесених нею витрат на навчання сина в автошколі . Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей, каліцтвом, хворобою). Таким чином ст. 185 СК України передбачено стягнення додаткових витрат лише на дитину. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 6 СК України - Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Судом встановлено, що 08.01.2022 року син сторін досягнув повноліття та втратив статус дитини, відповідно припинився і обов`язок відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.02.2019 року у справі № 466/532/16 (провадження № 61-42252св18) В свою чергу з наданих позивачкою доказів вбачається, що понесені нею витрати на навчання сина в автошколі «Гранд» відбулось в період, коли син, ще не досяг повноліття. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення». Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за №3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Дослідивши надані докази, суд не може погодитись з твердженнями позивачки щодо необхідності стягнення з відповідача зазначених у позові понесених додаткових витрат на утримання сина, а саме навчання в автошколі «Гранд» та отримання навиків водіння. Суд зауважує, що навчання сина сторін з метою отримання навиків водіння не є тими особливими обставинами із якими законодавець у ст. 185 СК України пов`язує необхідність участі іншого з батьків у витратах з цим пов`язаних. Крім того позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання сина саме в автошколі «Гранд» при наявності можливості проходження навчання у інших закладах, де навчання здійснюється безкоштовно, або за меншу плату, не навела мотивів вибору саме цієї автошколи, що, зокрема залежить від матеріальних можливостей та бажання батька, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Позивачем не надано доказів та підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгодженні питання щодо навчання сина в автошколі «Гранд». Вказані висновки суд узгоджуються із правовою позицію, яка викладена в постанові Верховного суду від 26.08.2020 у справі № 336/1488/19. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за якими позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до ст.. 5 ЗУ «Про судовий збір», відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок держави. В поданій позовній заяві позивачка також зазначає, що попередній розрахунок судових витрат, понесених нею по справі, складає 2 100 грн., проте доказів на підтвердження сплати цих витрат суду не надала, тому дані витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: dismissed