Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача оподаткувати єдиним соціальним внеском і сплатити в порядку, передбаченому ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», кошти у вигляді середньої заробітної плати за вимушений прогул, стягнуті з останнього на його користь судовими рішеннями 12 січня 2021 року та 30 вересня 2021 року по справам № 569/283/18 та № 569/15281/18; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 150000 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що постановою Волинського апеляційного суду по справі № 569/15281/18 від 30 вересня 2021 року стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на його користь 16476,46 грн середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за період з 3 березня 2018 року по 17 липня 2018 року. Постановою Волинського апеляційного суду по справі № 569/283/18 від 12 січня 2021 року стягнуто з ПАТ «Укртелеком» в його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 8871,94 грн. Зазначені кошти відповідач частинами, зі значним запізненням, виплатив. 3 грудня 2021 року дізнався, що зі стягнутих за рішенням судів коштів роботодавець не сплатив страхові внески за січень-липень 2018 року в порядку, передбаченому ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування», а саме єдиний соціальний внесок, що вплинуло на його страховий стаж, оскільки його було зменшено. У зв`язку з цим відповідач повинен здійснити перерахунок ЄСВ на пенсійний рахунок та подати до органів Пенсійного фонду України нові правдиві відомості щодо застрахованого. З довідки про індивідуальні відомості застрахованої особи видно, що в зазначений період не відображено відомості ні про нараховану заробітну плату, ні про перерахований ЄСВ, що необхідні для визначення розміру його пенсії. Зазначений в ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. Рішеннями судів йому після звільнення з роботи нараховувалась середня заробітна плата за вимушений прогул, однак дані про нарахування та сплату єдиного внеску згідно з довідкою форми ОК-5 від 3 грудня 2021 року в період січень, лютий, квітень, травень, червень та липень 2018 року відсутні. Внаслідок незаконних дій відповідача йому завдано моральні страждання, які виявилися у переживаннях, втраті нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, усвідомленням порушення основних конституційних прав та створенням відповідачем у колег думки про те, що можливо працювати у відповідача по найму, а час роботи не буде врахований до страхового стажу, який дає право на пенсійне забезпечення, як помста за виявлені порушення трудового законодавства та нелояльність до керівництва. Моральну шкоду оцінює в розмірі 150000 грн, враховуючи принцип розумності та справедливості. Ухвалою від 4 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунув. Ухвалою від 17 січня 2022 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. 10 березня 2022 року суд отримав відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заперечення проти позову мотивує тим, що законом про ЄСВ чітко визначено, які саме виплати є базою нарахування ЄСВ, якою є середній заробіток за час вимушеного промеле, проте, не середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні чи затримки видачі трудової книжки. Рішеннями судів по справам № 569/15281/18 та № 569/283/18 на користь позивача стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки. Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу не є тотожною середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки останній згідно з постановою Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 569/11319/19 є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер і не входить до фонду оплати праці. Дохід у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої (виплаченої) на підставі рішення суду на користь фізичної особи за час вимушеного прогулу, включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку як заробітна плата, за умови перебування такого платника у трудових відносинах з роботодавцем, тоді як середня заробітна плата за час затримки розрахунку, яка у всіх випадках нараховуються (виплачується) після звільнення працівника, - як інший дохід. Позивачем підтверджено факт не перебування його у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до пп.5, 8 розділу І Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується ЄСВ, відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку в разі звільнення та компенсація моральної шкоди працівникам, що виплачується за рішенням суду, не є базою нарахування ЄСВ. Оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку в разі звільнення найманого працівника, виплачена роботодавцем, не є базою нарахування ЄСВ, вимоги позивача щодо зобов`язання нарахування та виплати ЄСВ є необґрунтованими та незаконними. Враховуючи, що позивач не надав жодного доказу щодо заподіяння йому моральної шкоди у заявленому розмірі, позовна заява підлягає відхиленню у повному обсязі. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач про не оподаткування єдиним соціальним внеском виплат, які були стягнуті на його користь, дізнався 4 жовтня 2021 року та 12 січня 2021 року. Однак, із позовом звернувся до суду 28 грудня 2021 року, тобто з пропуском встановленого ст.233 КЗпП України тримісячного строку звернення з позовом до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що 20 грудня 2017 року повторно подав ПАТ «Укртелеком» заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Відповідач наказу про звільнення не виніс та трудову книжку йому не видав. Після того він не виходив на роботу та звернувся з позовом до суду Суд 17 липня 2018 року ухвалив припинити трудовий договір між ним та ПАТ «Укртелеком» з 20 грудня 2017 року за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Наказ про звільнення та трудову книжку отримав 17 липня 2018 року. Враховуючи, що з 20 грудня 2017 року по 17 липня 2018 року відповідач не видавав йому трудову книжку, в цей період не мав можливості працевлаштуватись, чим порушені його трудові права. Рішеннями судів стягнуто саме середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки, а не середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір моральної шкоди виходив з глибини страждань. Він був начальником відділу правового забезпечення, його незаконно звільнили, потім поставили простій, не видавали наказ про звільнення, принизили, вкрали шість місяців стажу. Просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, покликаючись на зазначені у відзиві на позовну заяву мотиви. Пояснила, що середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки не є заробітною платою, бо працівник вже не перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є базою нарахування ЄСВ у випадку поновлення працівника на роботі. Трудові відносини з позивачем припинені 20 грудня 2017 року і до 17 липня 2018 року не тривали. Виплати за рішеннями судів проведені з утриманням всіх необхідних платежів. Оскільки АТ «Укртелеком» не вчинив незаконних дій щодо позивача, виключається відшкодування моральної шкоди. Просить застосувати висновки Верховного Суду у справах № 569/11319/19 від 9 червня 2021 року та № 243/9880/17 від 21 лютого 2019 року і в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що постановою Волинського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у справі № 569/283/18 стягнуто з ПАИТ «Укртелеком» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 8871,94 грн, грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 362,12 грн та судові витрати. Постановою Волинського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 569/15281/18 стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь [PERSON] 16476,46 грн середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за період з 3 березня 2018 року по 17 липня 2018 року та 309,76 грн судового збору. На підставі постанови апеляційного суду Рівненської області від 17 липня 2018 року у справі № 569/283/18 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укртелеком» про зобов`язання звільнити з роботи, стягнення вихідної допомоги, відпускних, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди ПАТ «Укртелеком» винесено наказ № 250-к від 17 липня 2018 року про звільнення з роботи [PERSON] , начальника відділу правового забезпечення Рівненської філії ПАТ «Укртелеком», за ч.3 ст.38 КЗпП України 20 грудня 2017 року; виплату [PERSON] вихідної допомоги в сумі 11678,12 грн, видачу [PERSON] трудової книжки 17 липня 2018 року . В трудову книжку позивача внесено запис № 22 від 20 грудня 2017 року про звільнення згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України. Трудову книжку позивач отримав 17 липня 2018 року. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5, сформованих Пенсійним фоном України 3 грудня 2021 року, в період січень-лютий, квітень-липень 2018 року відповідач не нарахував позивачу заробітну плату та не перерахував єдиний соціальний внесок (ЄСВ). 3 грудня 2021 року позивач звернувся до АТ «Укртелеком» із заявою, в якій просив оподаткувати єдиним соціальним внеском і сплатити в порядку, передбаченому ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», кошти у вигляді середньої заробітної плати за вимушений прогул та оплату відпусток, стягнутих судовими рішеннями 2017-2021 років. Листом від 23 грудня 2021 року відповідач повідомив [PERSON] про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки суми коштів, що були стягнуті на його користь згідно судових рішень, не є базою нарахування ЄСВ. Відповідно до ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на Забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників. За положеннями ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Відповідно до ч.2 ст.20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Відповідно до п.3 ч.1 ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Умови та порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується, зокрема, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч.5 ст.235 КЗпП України). Рішеннями судів у справах № 569/283/18 та № 569/15281/18 позивачу після звільнення з роботи нараховувалася середня заробітна плата за час затримки видачі трудової книжки відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України (за весь час вимушеного прогулу), однак нарахування та сплату єдиного внеску з цих сум відповідач не здійснив. Покликання представника відповідача на Перелік видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавця, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1178 від 22 грудня 2010 року, суд до уваги не приймає. Згідно з п.5 розділу І вказаного Переліку не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, рішеннями судів у справах № 569/283/18 та № 569/15281/18 на користь позивача стягнуто не середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, а середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки на підставі ч.5 ст.235 КЗпП України. Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні та затримку видачі трудової книжки визначається різними статтями КЗпП України. Виплата працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу передбачена ст.235 КЗпП України, яка встановлює виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі поновлення на роботі, зміні формулювання причин звільнення, оформленні трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи. При цьому, ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить виключень, а отже, застосовується у всіх випадках нарахування згідно з рішенням суду середньої заробітної плати за вимушений прогул, зазначених в ст.235 КЗпП України. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про відсутність трудових відносин з позивачем з 20 грудня 2021 року як підставу не включення стягнутого за рішеннями судів середнього заробітку за час вимушеного прогулу в базу нарахування ЄСВ. Відповідно до ч.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п.2.10 цієї інструкції. Трудову книжку позивачу видано 17 липня 2018 року, що визнається відповідачем. Середній заробіток за затримку видачі трудової книжки рішеннями судів стягнуто за період з 21 грудня 2017 року по 17 липня 2018 року, тобто за період з якого почалося порушення трудових прав позивача (оскільки затримка видачі трудової книжки при звільненні перешкоджає працевлаштуванню працівника) до моменту поновлення таких прав. Викладені у постановах Верховного Суду, на які покликається представник відповідача, висновки не можуть бути враховані судом, оскільки застосовані за інших спірних правовідносин та не стосуються застосування ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Суд зауважує, що середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», а тому нарахування єдиного внеску на такі виплати проводиться відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а не на підставі п.1 ч.1 цієї статті, за якою нарахування здійснюється на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці". Враховуючи, що відповідач не здійснив нарахування та сплату єдиного внеску на нарахований позивачу за рішеннями судів середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, позовна вимога про зобов`язання оподаткувати єдиним соціальним внеском зазначені кошти обґрунтована та підлягає задоволенню. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Постанова Волинського апеляційного суду, якою остаточно визначено період та розмір середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки ухвалене 30 вересня 2021 року. Про порушення свого права, а саме не проведення відповідачем нарахування та сплати ЄСВ з присуджених сум, позивач дізнався 3 грудня 2021 року з довідки форми ОК-5 про індивідуальні відомості про застраховану особу. До суду позивач звернувся 28 грудня 2021 року, тобто в межах тримісячного строку. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність таких елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали. В порушення вимог ст.12, 81 ЦПК України позивач не надав суду доказів заподіяння моральних страждань або втрат немайнового характеру внаслідок несплати відповідачем страхових внесків, а тому підстав для стягнення моральної шкоди суд не вбачає. За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору за позовну вимогу немайнового характеру в розмірі 908 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial