Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним наказу та частково недійсним рішення. Позов мотивований тим, що він є власником земельної ділянки загальною площею 7.61 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ВЛ-ТР-393 від 27 липня 2001 року. У 2021 році він з метою реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі звернувся до фізичної особи-підприємця [PERSON] для замовлення і розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в процесі чого було виявлено, що земельна ділянка, яка належить йому на праві власності, частково накладається (на відрізку площею 1.74 га) на земельну ділянку, що належить відповідачу [PERSON] . Так, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 2.00 га (кадастровий номер 0725580400:04:001:2543), із земель сільськогосподарського призначення державної власності, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області. Рішенням державного реєстратора № 52143734 від 05 травня 2020 року проведено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку. Вказуючи, що виділення у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки, що частково накладається на земельну ділянку, що належить йому, від якої він не відмовлявся та право власності на яку не втратив, є незаконним, позивач просив визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» № 3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року. Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Волинській області подав відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав та пояснив, що 12 листопада 2019 року відповідач [PERSON] звернулася із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про надання їй дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.00 га, що розташована за межами населених пунктів Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області, після чого 15 листопада 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Волинській області звернулося до Боблівської сільської ради Турійського району із запитом №18-3-0.32-7805/2-19 про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. У листі № 282 від 20 листопада 2019 року сільська рада повідомила, що не заперечує щодо надання такого дозволу відповідачу [PERSON] , у зв`язку з чим наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-2990/15-19-СГ від 04 грудня 2019 року надано відповідачу [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, а відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2.00 га (кадастровий номер 0725580400:04:001:2543) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області. Вказуючи, що при передачі земельної ділянки у власність відповідачу [PERSON] . Головне управління Держгеокадастру у Волинській області діяло відповідно до вимог чинного законодавства, відповідач просив у задоволенні позову відмовити. До закінчення підготовчого провадження представник позивача [PERSON] - адвокат Терлецький О.М., подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій, посилаючись на те, що Боблівською сільською радою Турійського району на запит Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 18-3-0.32-7805/2-19 від 15 листопада 2019 року було винесено рішення № 36/6 від 26 жовтня 2019 року, пунктом 3 якого вирішено дати дозвіл на розроблення документації із землеустрою, зокрема, відповідачу [PERSON] , просив також у цій частині визнати недійсним рішення Боблівської сільської ради Турійського району «Про висловлення пропозиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 36/6 від 26 жовтня 2019 року. Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Волинській області подав заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, де просив відмовити у задоволенні позову і в цій частині, оскільки оскаржуване рішення Боблівської сільської ради Турійського району «Про висловлення пропозиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 36/6 від 26 жовтня 2019 року не є правовстановлюючим документом, вичерпало свою дію внаслідок його виконання, а скасування цього рішення не породжує жодних юридичних наслідків для власника земельної ділянки. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Гут А.В., у судовому засіданні позов визнали повністю та не заперечували проти його задоволення. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Волинській області Савчук А.М. у судовому засіданні вказувала, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представник відповідача Турійської селищної ради у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій вказав, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду, а розгляд справи просить проводити за його відсутності (а. с. 166). Третя особа фізична особа-підприємець [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань не подавав. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно зі статтею 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року, що втратив чинність 01 січня 2002 року, однак був чинний на час отримання позивачем [PERSON] у власність земельної ділянки, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Судом встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ВЛ-ТР-393 від 27 липня 2001 року, що виданий Боблівською сільською радою та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 393, позивачу [PERSON] на підставі рішення Боблівської сільської ради № 1/12 від 29 червня 2000 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 7.61 га, що розташована на території Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області, для ведення особистого підсобного господарства (а. с. 15-16). Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно із частинами першою-третьою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Як передбачено частиною четвертою статті 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Встановлено, що 12 листопада 2019 року відповідач [PERSON] звернулася із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про надання їй дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.00 га, що розташована за межами населених пунктів Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області (а. с. 118). 15 листопада 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Волинській області звернулося до Боблівської сільської ради Турійського району із запитом №18-3-0.32-7805/2-19 про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (а. с. 123). Листом № 282 від 20 листопада 2019 року Боблівська сільська рада Турійського району повідомила Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, що не заперечує щодо надання такого дозволу відповідачу [PERSON] (а. с. 124). Рішенням Боблівської сільської ради Турійського району «Про висловлення пропозиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 36/6 від 26 жовтня 2019 року на запит Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 15 листопада 2019 року № 18-3-0.32-7805/2-19 вирішено дати дозвіл на розроблення документації із землеустрою, зокрема, відповідачу [PERSON] (пункт 3 рішення, а. с. 177). Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-2990/15-19-СГ від 04 грудня 2019 року відповідачу [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів Боблівської сільської ради Турійського району, розміром орієнтовно 2.00 га, для ведення особистого селянського господарства (а. с. 119). Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2.00 га (кадастровий номер 0725580400:04:001:2543) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області (а. с. 18, 121). Рішенням державного реєстратора № 52143734 від 05 травня 2020 року проведено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку (а. с. 21). Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 242740783 від 02 лютого 2021 року видно, що право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року за [PERSON] (а. с. 22). Предметом оскарження у цій справі є наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» № 3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року та пункт 3 рішення Боблівської сільської ради Турійського району «Про висловлення пропозиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 36/6 від 26 жовтня 2019 року. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс 20) зазначено, що: «у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»). Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine, заява № 61406/00, § 59);«ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey, заява № 100/1995/606/694, § 95); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07). У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Рішення про висловлення позиції щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою є документом, що носить дозвільний характер та не є правовстановлюючим документом. Отримання особою дозволу на розроблення проекту землеустрою формує в особи легітимні очікування щодо набуття у власність цієї земельної ділянки, однак не означає автоматичного прийняття позитивного рішення про її передання у власність. Право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку виникло на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» № 3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року. Саме на підставі вказаного документу і проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі №723/2196/19 зазначив, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому відсутня необхідність надавати оцінку іншим аргументам позову. З огляду на вказане та враховуючи, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту прав в частині визнання недійсним пункту 3 рішення Боблівської сільської ради Турійського району «Про висловлення пропозиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 36/6 від 26 жовтня 2019 року, яке не є правовстановлюючим актом, а належить до актів індивідуальної дії, який вичерпав свою дію після його реалізації, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» №3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною другою та третьою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці правопорушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Прийняття рішення про передачу у приватну власність фізичній особі земельної ділянки, що належить іншій фізичній особі, може призвести до позбавлення особи, яка первинно набула право власності на земельну ділянку, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом власності, позбавляє особу загалом правомочностей власника землі у повному обсязі, а отже, є втручанням у право на мирне володіння майном. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі №533/1134/17. Факт часткового накладення земельної ділянки [PERSON] на земельну ділянку [PERSON] підтверджується інформацією про ділянку (а. с. 25) та під час судового розгляду визнаний усіма учасниками справи і обґрунтованого сумніву щодо достовірності вказаної обставини та добровільності її визнання у суду не має, у зв`язку з чим така обставина в контексті положень частини першої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Крім того, суд витребовував за клопотанням представника позивача у Державного підприємства «Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» графічний матеріал, карту розпаювання земель сільськогосподарського призначення навколо села Оса Турійського району Волинської області, яке входило до складу Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області, згідно з якими виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ВЛ-ТР-393 від 27 липня 2001 року (ухвала від 05 липня 2021 року, а. с. 74). Відповідно до листа Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» № 5/2388 від 20 липня 2021 року запитувані ухвалою суду документи відсутні і зберігаються у головних управліннях Держгеокадастру в областях (а. с. 130). Відповідач Головне управління Держгеокадастру в Волинській області вказаних документів і жодних доказів на спростування доводів позивача про часткове накладення земельних ділянок суду не надав. Такі обставини, в свою чергу, унеможливили призначення експертизи у цій справі. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи викладене вище, те, що відповідачу [PERSON] надана у власність земельна ділянка, яка частково накладається на земельну ділянку, що належить позивачу та яка не була вилучена у встановленому законом порядку, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» № 3-3180/15-20-СГ від 26 березня 2020 року та припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2.00 га (кадастровий номер 0725580400:04:001:2543) для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Боблівської сільської ради Турійського району Волинської області. При цьому [PERSON] не позбавлена можливості реалізувати своє право на отримання земельної ділянки шляхом звернення до Турійської селищної ради з заявою про виділення їй іншої земельної ділянки, що не перебуває у власності громадян, що вона і зробила, як видно з листа Турійської селищної ради від 28 грудня 2021 року (а. с. 215). Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вищенаведених положень процесуального закону та враховуючи, що позов задоволено частково (задоволена одна позовна вимога, що пред`явлена до відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, [PERSON] , та за яку позивач сплатив 908 гривень судового збору), то судові витрати слід розподілити таким чином: стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та [PERSON] в користь позивача судовий збір у розмірі 454 гривні з кожного. На підставі викладеного, статей 11, 16, 391 ЦК України, статей 78, 116, 152, 155 ЗК України, та

Outcome: partial