Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

02 березня 2022 року представник позивача Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , яка діє в своїх інтересах і в інтересах [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати в гуртожитку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на балансі Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» перебуває гуртожиток для особового складу, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Наказом Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» від 20 березня 2018 року № 35 о/с [PERSON] було прийнято на службу в установі та призначено на посаду інженера ( з енерго- та комунального забезпечення) інженерно-експлуатаційної групи Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)». 16 травня 2018 року [PERSON] звернулася до адміністрації позивача з рапортом про надання кімнати у гуртожитку для проживання їй та членам її сім`ї: чоловіку [PERSON] та дочці [PERSON] . Протокольним рішенням адміністрації установи за погодженням з профспілковим комітетом № 01 від 18 травня 2018 року [PERSON] було надано право на зайняття жилої площі в гуртожитку для особового складу по [ADDRESS] в кімнаті [ADDRESS] площею 42.3 кв.м. На підставі зазначеного рішення [PERSON] 21 травня 2018 року було надано ордер на жилу площу в гуртожитку № 06, серія УВП. Також 21 травня 2018 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір найму з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг № Г-101. Крім того, 18 травня 2018 року [PERSON] зверталася з рапортом про одержання дозволу зареєструвати місце проживання дочки [PERSON] у кімнаті № 5 гуртожитку для особового складу за адресою: [ADDRESS] . Протокольним рішенням адміністрації позивача за погодженням з профспілковим комітетом № 2 від 18 травня 2018 року було надано дозвіл на реєстрацію місця проживання [PERSON] у кімнаті № 5 гуртожитку. Наказом Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» від 19 жовтня 2020 року № 90 о/с [PERSON] було звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України за власним бажанням. Отже, позивач має право виселити відповідача без права надання іншого житла. Позивач звертався до відповідача [PERSON] з вимогою добровільно виселитися з кімнати гуртожитку та розірвати договір найму. Однак поштові відправлення відповідачам вручено не було. Під час обстеження кімнати № 5 комісією в складі працівників установи 11 лютого 2020 року та 18 лютого 2020 року відповідачів не було, в кімнаті перебувала мати відповідача [PERSON] та її дочка. У зв`язку з припиненням проходження служби [PERSON] у Державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» її чоловік та дочка втратили право на користування кімнатою в гуртожитку для особового складу. Відповідач [PERSON] у трудових відносинах з позивачем не перебував. Просить постановити рішення, яким виселити з кімнати № [NUMBER] площею 42,3 кв.м гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» та розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та членів її сім`ї [PERSON] і дочку [PERSON] . Ухвалою суду від 04 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху. 22 березня 2021 року позивачем усунуто недоліки. Ухвалою суду від 23 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 19 травня 2021 року відповідачами по справі подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просять у задоволенні позову відмовити, вважаючи позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Рішенням адміністрації Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» від 18 травня 2018 року та ордеру на жилу площу від 21 травня 2018 року [PERSON] проживає в кімнаті [ADDRESS] . Цим же рішенням надано дозвіл на проживання її чоловікові [PERSON] та дочці [PERSON] . Крім того, між [PERSON] та позивачем 21 травня 2018 року укладений договір найму з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг, а саме кімнати [ADDRESS] , площею 42.3 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на норми частини другої статті 132 Житлового кодексу України та Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, які передбачають, що працівники підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожиток у зв`язку із роботою може бути виселено без надання іншого житлового приміщення у разі звільнення з роботи за власним бажанням без поважних причин. Однак відповідно до частини третьої статті 132 Житлового кодексу України не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення особи, зазначені в статті 125 Житлового кодексу України, тобто особи, які пропрацювали на підприємстві в установі, організації, що їм надали житлове приміщення, не менше як 10 років. [PERSON] проходила військову службу в Державній кримінально-виконавчій службі з 30 вересня 2010 року по 19 жовтня 2020 року, що підтверджується записом у трудовій книжці, а також наказом про її звільнення від 19 жовтня 2020 року № 90 о/с, в якому зазначено, що вислуга років на день звільнення становить 10 років та 19 днів. Отже [PERSON] не підлягає виселенню з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, а разом з нею не підлягають виселенню її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с.62-64). 28 травня 2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, якому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] працювала у Державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», яка надала їй кімнату менше 10 років. Тому застосовування норми статті 125 Житлового кодексу України не є правомірним (а.с.88-89). 18 червня 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначаючи, що стаж її служби в системі виконання покараньЮ, до складу якої входить і позивач, становить більше 10 років, тому відповідачі не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення (а.с.104-106). Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала на підставах, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач 1 до суду не прибула, проте надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі (а.с. 100) Представник відповідача 1 у судовому засіданні просила суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач 2 до суду не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав (а.с. 99). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів до суду не прибув, проте до суду надані заяви, в яких просить розгляд справи здійснювати без участі представника третьої особи (а.с.138, 150). Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державна установа «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» є юридичною особою, код ЄДРПОУ 08563624, місцезнаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Євгена Коновальця, 70а (а.с.5). Згідно Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, на балансі Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» перебуває гуртожиток для особового складу із складськими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-8, 90-92). 20 березня 2018 року начальником Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» прийнято наказ № 35 о/с по особовому складу, яким призначено майора внутрішньої служби [PERSON] на посаду інженера (з енерго- та комунального забезпечення) інженерно-експлуатаційної групи Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» з 14 тарифним розрядом з посадовим окладом 3660,00 грн з 21 березня 2018 року (а.с.9). 16 травня 2018 року [PERSON] зверталася з рапортом до начальника Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» про надання кімнати у відомчому гуртожитку Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» для подальшого проживання разом зі своїм чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] (а.с.10). 18 травня 2018 року [PERSON] зверталася з рапортом до начальника Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» про надання дозволу на прописку дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до протоколу № 01 засідання адміністрації Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 18 травня 2018 року, вирішено надати [PERSON] дозвіл на проживання в кімнаті № 5 гуртожитку для особового складу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Надано [PERSON] ордер на жилу площу в гуртожитку. Надано дозвіл чоловіку [PERSON] та дочці [PERSON] на проживання в кімнаті [ADDRESS] разом з [PERSON] . Укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг (а.с.12). Згідно протоколу № 02 засідання адміністрації Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», надано дозвіл інженеру (з енерго- та комунального забезпечення) інженерно-експлуатаційної групи, майору внутрішньої служби [PERSON] на реєстрацію проживання її дочки [PERSON] , 2011 року народження, в кімнаті гуртожитку для особового складу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14). 21 травня 2018 року [PERSON] видано ордер №06, серія УВП на право зайняття жилої площі в гуртожитку для особового складу по [ADDRESS] , кімната № [NUMBER] площею 42,3 кв.м (а.с.15). 21 травня 2018 року між Державною установою «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», Наймодавцем, та [PERSON] , Наймачем, укладено договір № 9-101 найму з відшкодуванням витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг, згідно умов якого Наймодавець надає Наймачеві у користування житлове приміщення (кімнату № [NUMBER] в гуртожитку для особового складу житловою площею 42,3 кв.м), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а Наймач приймає у користування надане житлове приміщення та зобов`язується проводити оплату за проживання у розмірі та порядку, передбаченим цим договором (а.с.16-17). Наказом № 90 о/с від 19 жовтня 2020 року майора внутрішньої служби [PERSON] старшого інспектора (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» з 19 жовтня 20202 року звільнено з роботи. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 10 років 00 місяців 19 днів, у пільговому - 13 років 04 місяці 25 днів (а.с.18). Листом від 29 грудня 2021 року Державна установа «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» просить [PERSON] виселитися з кімнати № 5 гуртожитку для особового складу наданої їй для проживання під час служби в Державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» та припинити дію договору найму з відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг № Г-101 від 21 травня 2018 року, що було отримано адресатом 02 лютого 2021 року (а.с.19-21). Листом від 26 січня 2021 року Державна установа «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» просить [PERSON] виселитися з кімнати № 5 гуртожитку для особового складу, наданої їй для проживання під час служби в Державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» (а.с.22-23). 11 лютого 2021 року та 18 лютого 2021 року комісією Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» було складено акти про те, що на час проведення обстеження в кімнаті [PERSON] , якій було надано дозвіл на проживання в кімнаті на період служби в Державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» була відсутня. В кімнаті перебували мати [PERSON] [PERSON] та донька [PERSON] (а.с. 24-25). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 50). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 липня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с.71). Як вбачається з копії свідоцтва про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с.72). 03 червня 2005 року заведена трудова книжка [PERSON] , згідно якої 27 вересня 2010 року її прийнято в Державну кримінально-виконавчу службу України, 19 жовтня 2020 року звільнена зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с.73-75). Згідно довідки № 3666 про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 06 червня 2018 року по теперішній час (а.с.76). [PERSON] є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.77). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира: за адресою: [ADDRESS] (а.с.87). Як вбачається з послужного списку [PERSON] , вислуга років на день звільнення становить 10 років 00 місяців 19 днів, у пільговому - 13 років 04 місяці 25 днів (а.с.93-96). 27 вересня 2010 року наказом № 69 о/с Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області Державного департаменту України з питань виконання покарань, [PERSON] призначено інспектором групи по роботі з особовим складом Івано-Франківського слідчого ізолятора управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області з 30 вересня 2020 року (а.с.107). Наказом від 04 січня 2011 року № 1 о/с Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області Державного департаменту України з питань виконання покарань, [PERSON] , лейтенанта внутрішньої служби, призначено старшим інспектором (з виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом) сектору по роботі з особовим складом Івано-Франківського слідчого ізолятора управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області, увільнивши її з посади інспектора сектору по роботі з особовим складом Івано-Франківського слідчого ізолятора цього управління з 04 січня 2011 року (а.с.108). 14 лютого 2011 року Наказом № 10 о/с Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області Державного департаменту України з питань виконання покарань, [PERSON] , лейтенанта внутрішньої служби, призначено старшим інспектором (з виховної та психологічної роботи) сектору по роботі з особовим складом управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області, увільнивши її від посади старшого інспектора (з виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом) сектору по роботі з особовим складом Івано-Франківського слідчого ізолятора цього управління з 14 лютого 2011 року (а.с.109). Наказом від 30 березня 2012 року № 17 о/с «По особовому складу» Управління Державної пенітенціарної служби України Державного департаменту України з питань виконання покарань, старшого лейтенанта внутрішньої служби [PERSON] призначено старшим інспектором (з виховної та соціально-психологічної роботи) сектору по роботі з персоналом Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області, увільнивши її з посади інспектора сектору по роботі з особовим складом управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області з 01 квітня 2012 року та вважати її як таку, що знаходиться у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку по [INFO] (а.с.110). Відповідно до витягу з наказу від 08 липня 2014 року № 38 о\\с «По особовому складу» Управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області, старшого лейтенанта внутрішньої служби [PERSON] призначено старшим інспектором (з виховної та соціально-психологічної роботи) сектору по роботі з персоналом управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області, увільнивши її з посади старшого інспектора (з виховної та психологічної роботи) сектору по роботі з персоналом цього ж управління з 08 липня 2014 року (а.с.111). Наказом від 26 вересня 2016 року № 56 о\\с «По особовому складу» Управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області, призначено капітана внутрішньої служби [PERSON] старшим інспектором (по роботі з персоналом) Івано-Франківського міського відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області, звільнивши її з посади старшого інспектора (з виховної та психологічної роботи) сектору по роботі з персоналом управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області за її ініціативою з 01 жовтня 2016 року (а.с.112). 23 грудня 2016 року Управлінням Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області призначено капітана внутрішньої служби [PERSON] , яка з 09 листопада 2016 року по 08 листопада 2017 року знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати, як мати, дитина якої потребує домашнього догляду з посади старшого інспектора (по роботі з персоналом) Івано-Франківського міського відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України в івано-Франківській області, направивши її для подальшого проходження служби до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 31 грудня 2016 року (а.с.113). 06 листопада 2014 року Державною пенітенціарною службою України прийнято наказ № 686/ОД-14 «Про реорганізацію Івано-Франківського слідчого ізолятора управління ДПтС України в Івано-Франківській області в Івано-Франківську установу виконання покарань управління ДПтС України в Івано-Франківській області (№12)» (а.с.116-117). Відповідно до довідки № 83 від 18 червня 2021 року ліцею № 12 імені Івана Франка Івано-Франківської міської ради, [PERSON] є ученицею 3-А класу ліцею № 12 імені Івана Франка (а.с.118). Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1542 від 18 листопада 2021 року надано висновок про недоцільність виселення [PERSON] , [INFO] , з кімнати № 5 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с.151-156). Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року скасовано, заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року залишено в силі (а.с.174-177). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом Івано-Франківського слідчого ізолятора до [PERSON] про виселення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Івано-Франківського слідчого ізолятора до [PERSON] про виселення відмовлено (а.с.178-180). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року задоволено позов Івано-Франківського слідчого ізолятора до [PERSON] про виселення. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з [PERSON] на користь Івано-Франківського слідчого ізолятора судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн (а.с.181-182). 28 січня 2014 року Головою житлово-побутової комісії управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області затверджено протокол №01/2014 спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтС України в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора, відповідно до якого вирішили попередньо розподілити службові квартири наступним чином: квартиру [ADDRESS] [PERSON] , інспектору з (мобілізаційної роботи та цивільного захисту) Івано-Франківського СІЗО (а.с.183). 07 травня 2018 року складено Акт членами житлово-побутової комісії державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», відповідно до якого [PERSON] добровільно виселився з квартири [ADDRESS] (а.с.187). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Стаття 124 Житлового кодексу України передбачає, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу України. Так, згідно частини першої статті 125 Житлового кодексу України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. За статтею 132 Житлового кодексу України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини першої статті 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року визначає, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст.132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст.125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення. Так, житло є невід`ємною складовою особистого життя людини, яка має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його. Саме тому міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань». Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна в статті 47 Конституції України закріпила право кожного громадянина України на житло. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. Поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, Заява № 30856/03, § 41, 44,). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського Суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Європейський суд з прав людини у справі «Садов`як проти України» (заява №17365/14, від 17 травня 2018 року) зазначив, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві», тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути співмірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Крім того, принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Крім того, припинення трудового договору з працівником не є підставою для виселення його та членів його сім`ї з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 127/2709/17, що підлягає врахуванню судом на підставі частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України. У судовому засіданні встановлено, що відповідач з чоловіком та донькою вселилася у спірне жиле приміщення на підставі спеціального ордеру, постійно проживає і зареєстрована там, тому є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Звертаючись до суду з позовом, позивач на підставу своїх позовних вимог вказує, що [PERSON] підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які проживають з нею, оскільки вона звільнилася з роботи за власним бажанням і стаж її роботи становить менше десяти років Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії трудової книжки, [PERSON] 27 вересня 2010 року прийнято в Державну кримінально-виконавчу службу України, а 19 жовтня 2020 року звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням): вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 10 років 00 місяців 19 днів, у пільговому - 13 років 04 місяці 25 днів. Отже, стаж роботи [PERSON] у Державній кримінально-виконавчій службі України складає в загальному 10 років. Крім того, рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №1542 від 18 листопада 2021 року надано висновок про недоцільність виселення [PERSON] , [INFO] , з кімнати № 5 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Позивач також вказує як на підставу виселення наявність іншого житла у власності відповідача 1. На підтвердження наявності нерухомого майна позивач надав суду інформаційну довідку з реєстру речових прав. Наявність іншого нерухомого майна у власності не заперечувалось і представником відповідача 1 при розгляді справи, при цьому останньою зазначено, що частка, якою володіє відповідач 1, є меншою, ніж сама кімната [ADDRESS] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні поданого позову. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 41, 47, 129 Конституції України, статей 124, 125, 132 Житлового кодексу України,

Outcome: dismissed