Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

Позивачка 02.02.2022 звернулася до суду з вищеназваним позовом і просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням житловим будинком по [ADDRESS] , внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законодавством строки. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є одноосібним власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстрований також відповідач, який з січня 2018 року у будинку не проживає. Прописка відповідача є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку з будинку, позивачка звернулася до суду з даним позовом. В судове засідання позивачка не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно, в прохальній частині позову просить про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання двічі не з`явився, про день, час та місце розгляду справи належно повідомлявся, причини неявки не повідомив. У встановлений судом строк відзив на позов не подано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Прийнявши всі заходи по виклику відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач є одноосібним власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності 30.05.1995 (а.с.21) та свідоцтва про право на спадщину від 30.05.1995 (а.с.18). В даному житловому будинку, в тому числі, зареєстрований і відповідач, проте фактично в ньому не проживає з січня 2018 року, що підтверджується актом обстеження №10 від 01.02.2022 (а.с.22). Оскільки, в добровільному порядку відповідач не виписався з будинку, що є перешкодою позивачці реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, остання звернулася до суду з даним позовом. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад один рік у житловому приміщенні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, тому суд прийшов до висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved