Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позову, посилаючись на те, що на підставі Договору Дарування від 12 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Устиновою Т.Г. та зареєстрованому в реєстрі під №1526, позивач [PERSON] є власником 41/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є чоловіком [PERSON] , однак на теперішній час шлюбно-сімейні відносини між ними припинені, а відповідач [PERSON] є сином позивача. В липні 2018 року [PERSON] та [PERSON] у добровільному порядку виїхали до іншого міста на постійне проживання, а тому домоволодінням не користуються, комунальні послуги не сплачують, проте їх реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю, тому позивач просила суд визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2021, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 23.11.2021 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04 травня 2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судове засідання позивачка не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1\~ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без участі представника та з проханням направити рішення суду на адресу третьої особи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~роз`яснено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 41 Конституції України\~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло\~житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України\~встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог\~ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що на підставі Договору Дарування від 12 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Устиновою Т.Г. та зареєстрованому в реєстрі під №1526, позивач [PERSON] є власником 41/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є чоловіком [PERSON] , а відповідач [PERSON] є сином позивача. В липні 2018 року [PERSON] та [PERSON] у добровільному порядку виїхали до іншого міста на постійне проживання, а тому домоволодінням не користуються, комунальні послуги не сплачують, проте їх реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за №8475 від 21 вересня 2021 року, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, домоволодінні [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . (а.с.8). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] домоволодінням не користуються з липня 2018 року, проте їх реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю, на теперішній час в будинку не проживають, що підтверджується Актом від 12 вересня 2021 року, виданого Головою квартального комітету.(а.с.9). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням домоволодінням [ADDRESS] . Згідно зі\~ст. 141 ЦПК України,\~суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму понесених судових витрат у розмірі 1816 грн. 80 коп. тобто по 908 грн.00 коп. з кожного.

Outcome: approved