Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з останнього на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 84772,65 грн, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 12000 грн, вихідну допомогу у розмірі 9200 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11388 грн за період з 16 листопада 2021 року по 21 грудня 2021 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку 438 грн за кожен (робочий) день затримки розрахунку при звільненні з 22 грудня 2021 року по день ухвалення рішення судом. Також просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працював у Тунельному загоні №14 ПАТ «КИЇВМЕТРОБУД» (з 08 грудня 2020 року перейменоване в АТ «КИЇВМЕТРОБУД») на посаді головного маркшейдера на підземних роботах з повним робочим днем у період з 02 серпня 2017 року по 15 листопада 2021 року. 15 листопада 2021 року позивач був звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. В день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, а також не надав для ознайомлення копію наказу. Вказує, що за період роботи позивачу не була виплачена заробітна плата у розмірі 84772,65 грн, чим порушено його трудові права. Відповідач не повідомив письмово позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні, та не провів розрахунок з позивачем в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Даних щодо кількості днів невикористаної щорічної відпустки відповідач не надав, а тому позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає виплаті грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 12000 грн. Крім того, відповідно до ст. 44 КЗпП України позивачу повинна бути виплачена також вихідна допомога у розмірі 9200 грн, що становить його середньомісячний заробіток. Позивач зазначає, що його середньоденний заробіток за вересень та жовтень 2021 року складає 438 грн із розрахунку: (9200 грн + 9200 грн)/(22 дні + 20 днів). За вказаних обставин середній заробіток за період з 16 листопада 2021 року по 21 грудня 2021 року, тобто по день подання позовної заяви, буде становити 11388 грн із розрахунку: 438 грн х 26 робочих днів. Оскільки середній заробіток за весь час затримки повинен бути виплачений по день ухвалення рішення (або фактичного розрахунку), то сума, що підлягає стягненню на користь позивача становить із розрахунку 438 грн за кожен робочий день затримки розрахунку, починаючи з 16 листопада 2021 року по день ухвалення рішення судом. Крім того, в результаті невиплати заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідність докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що принизило позивача, у зв`язку з чим позивач вважає за необхідне заявити про стягнення моральної шкоди з відповідача у розмірі 10000 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано докази у Акціонерного товариства «КИЇВМЕТРОБУД». Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2022 року витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Індивідуальні відомості про застраховану особу (форми ОК-5, ОК-7) [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з Реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України за трудовими відносинами із страхувальником Акціонерним товариством «КИЇВМЕТРОБУД» (ідентифікаційний код 01387432) за період з лютого 2021 року по листопад 2021 року. 17 лютого 2022 року відповідач отримав копію ухвали про прийняття до розгляду, відкриття провадження у справі та витребування доказів разом з копіями позовної заяви з додатками, проте будь-яких заяв по суті справи не подавав (а.с.34). Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 02 серпня 2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, займаючи посаду головного маркшейдера на підземних роботах, та 15 листопада 2021 року його було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (а.с.13-14). Позивачем у позовній заяві наведено розрахунок, відповідно до якого заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу складає: за лютий 2021 року - 8269,90 грн; за березень 2021 року - 8269,90 грн; за квітень 2021 року - 8353,89 грн; за травень 2021 року - 9060,96 грн; за червень 2021 року - 9200 грн; за липень 2021 року - 9200 грн; за серпень 2021 року - 9200 грн; за вересень 2021 року - 9200 грн; за жовтень 2021 року - 9200 грн; за листопад 2021 року - 4818 грн (за 11 робочих днів), що разом складає 84772,65, а також компенсація невикористаної відпустки у розмірі 12000 грн та вихідна допомога у розмірі 9200 грн. Однак судом не враховується наведений позивачем розрахунок заборгованості по виплаті заробітної плати, оскільки він суперечить дослідженим судом письмовим доказам у справі. З відомостей, наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що відповідачем за спірний період було нараховано позивачу наступний розмір заробітної плати: за лютий 2021 року - 8269,90 грн; за березень 2021 року - 8269,90 грн; за квітень 2021 року - 8353,89 грн; за травень 2021 року - 9060,96 грн; за червень 2021 року - 9200 грн; за липень 2021 року - 9200 грн; за серпень 2021 року - 9200 грн; за вересень 2021 року - 9200 грн; за жовтень 2021 року - 9200 грн; за листопад 2021 року - 4600 грн, а всього 84554,65 грн (а.с.40-45). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації невикористаної відпустки та вихідної допомоги судом враховується наступне. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом ухвалою суду від 25 січня 2022 року було витребувано у відповідача, у тому числі, деталізовану довідку про суму нарахованої і невиплаченої при звільненні заробітної плати за кожний місяць окремо, із зазначенням розрахунку виплат, що підлягає сплаті при звільненні з урахуванням невиплаченої суми вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку позивача. Зазначену ухвалу суду відповідач отримав 17 лютого 2022 року, проте витребувані докази суду не надав, причини неподання таких доказів суду не повідомив (а.с.29,34). Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ. Таким чином, враховуючи норми частини десятої статті 84 ЦПК та неподання і неповідомлення відповідачем причин неподання суду витребовуваних доказів, судом визнано, що відповідач має перед позивачем заборгованість з компенсації невикористаної відпустки у розмірі 12000 грн та вихідної допомоги у розмірі 9200 грн. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також таким, що буде знаходитися в межах заявлених позивачем вимог, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 84554,65 грн, компенсації невикористаної відпустки у розмірі 12000 грн та вихідної допомоги у розмірі 9200 грн, що разом складає 105754,65 грн. Зазначену суму заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки та вихідної допомоги позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 листопада 2021 року по 21 грудня 2021 року у розмірі 11388 грн і по день ухвалення рішення суду судом враховується наступне. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два підряд відпрацьованих місяці, становить: вересень 2021 року - 9200 грн, жовтень 2021 року - 9200 грн, що разом складає 18400 грн (9200+9200) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (22 + 20 = 42 дні) = 438,10 грн. Разом з цим судом враховуються вимоги частини першої статті 13 ЦПК України та при розрахунку середнього заробітку використовується середньоденна заробітна плата позивача у розмірі 438 грн, яку позивач просив врахувати суд відповідно до його змісту позовних вимог під час стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 16 листопада 2021 року і по день розгляду справи судом, оскільки на день розгляду справи судом відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок. Кількість робочих днів за період з 16 листопада 2021 року по 16 травня 2022 року складає 126 днів, а саме: листопад 2021 року - 11 днів, грудень 2021 року - 22 дні, січень 2022 року - 19 днів, лютий 2022 року - 20 днів, березень 2022 року - 22 дні, квітень 2022 року - 22 дня, травень - 10 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 16 листопада 2021 року по 16 травня 2022 року складає: 126 днів х 438,00 грн = 55188 грн. Разом з цим судом враховується правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц, відповідно до якого встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц (провадження N 14-623цс18)). За таких обставин, враховуючи характер заборгованості, дій позивача та відповідача, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30000 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України). Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц, відповідно до яких підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення підприємством трудових прав працівника, а саме невиплата всіх належних сум, що змусило докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого в житті працівника відбулися вимушені зміни негативного характеру. Отже, суд виходить з того, що сам факт порушення прав позивача щодо своєчасного отримання заробітної плати за виконану ним роботу, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 2000 гривень, а тому позовні вимоги слід в даній частині задовольнити частково. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За розгляд позовної вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі 105754,65 грн з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1057,55 грн (1 відсоток ціни позову). Також за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30000 грн та моральної шкоди в сумі 2000 грн з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 445,73 грн (908*32000/(10000+55188)).

Outcome: partial