Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

25.08.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 24.02.2022 року, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по\~зарплаті у\~розмірі 45288,\~68\~грн.\~та середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні у\~розмірі 278614,\~71\~грн.На обґрунтування своїх вимог зазначив, що він перебував у\~трудових відносинах\~з ПрАТ\~«Шахта Надія».\~16.01.2021\~року був\~звільнений з\~роботи по\~стану здоров`я\~у відповідності\~до наказу\~за №\~9-к\~від 15.01.2021\~року.Вказує, що з ним не було проведено повного розрахунку при звільнені. З урахуванням виплаченої 03.11.2021 року зарплати у розмірі 2265, 05 грн., заборгованість становить 45288, 68 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів з ним повний розрахунок при звільненні, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який станом на 24.02.2022 року становить 278614, 71 грн. (з 16.01.2021 року по 03.11.2021 року (218) днів - 210254, 46 грн., з 03.11.2021 року по 24.02.2022 року (75 днів) - 68360, 25 грн.) 22.12.2021 року в.о. директора ПАТ «Шахта «Надія» подав відзив, у якому просив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 150 робочих днів, починаючи з 17.01.2021 року (наступного дня за днем звільнення). Вказує, що що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, пред`явлені за межами трьох місяців. Крім того, вини підприємства в несвоєчасній виплаті заробітної плати відповідачу немає. Вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений позивачем є неспівмірним до розміру заборгованості позивача по заробітній платі та підлягає зменшенню. 26.08.2021\~року позовну\~заяву залишено\~без руху. Ухвалою від 21.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності на підставі наявних матеріалів. Відповідно до реч. 2 ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Згідно з копією трудової книжки позивача Серії [NUMBER] , останній з 16.01.2021 року звільнений з ПАТ «Шахта «Надія» по стану здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи, на підставі наказу №9-к від 15.01.2021 року, що також підтверджується копією витягу з вказаного наказу. Згідно з копією довідки №15/460 від 19.05.2021 року станом на травень 2021 року заборгованість по заробітній платі позивача вересня, листопад, грудень 2020 року становить 47\~554, 73 грн. Відповідно до копії довідки №15/1423 від 20.12.2021 року заборгованість по заробітній платі позивача за вересня, листопад, грудень 2020 року становить 45288, 68 грн., середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи складає 554, 22 грн., середньомісячна 11915, 73 грн. (554,22 х 43 (дні по графіку)). 03.11.2021 року позивачу виплачено 2266,05 грн. зарплати за грудень 2020 року, що підтверджується копією платіжного доручення №2287914. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до\~статті 116\~КЗпП України\~заробітна плата\~виплачується працівникам\~регулярно в\~робочі дні\~у строки,\~встановлені колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів,\~та не\~пізніше семи\~днів після\~закінчення періоду,\~за який\~здійснюється виплата. У\~разі коли\~день виплати\~заробітної плати\~збігається з\~вихідним,\~святковим або\~неробочим днем,\~заробітна плата\~виплачується напередодні. Розмір\~заробітної плати\~за першу\~половину місяця\~визначається колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~менше оплати\~за фактично\~відпрацьований час\~з розрахунку\~тарифної ставки\~(посадового\~окладу)\~працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно з\~положеннями статті\~116\~КЗпП України\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У статті\~117\~КЗпП України\~зазначено,\~що в\~разі невиплати\~з вини\~власника або\~уповноваженого ним\~органу належних\~звільненому працівникові\~сум у\~строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених в\~Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з довідкою відповідача за останні 2 календарних місяці роботи перед звільненням (листопад, грудень 2020 року), заробітна плата позивача становила 41459, 44 грн. (18798,92+22660,52) за 43 відпрацьованих робочих днів по графіку. Отже, середньоденна заробітна плата складає: (41459, 44/43)=964,17 грн. Враховуючи кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 16.01.2021 року по 24.02.2022 року, середній заробіток у цей період, виходячи із середньоденної заробітної плати, складає 269003,43 грн. (279 робочих днів х 964,17 грн.) При вирішення питання щодо визначення розміру компенсації за затримку в розрахунку, суд виходить з того, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності при врахуванні справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з ч.1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п.6 ч. 1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, зокрема, може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Оскільки, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, то заходи цивільно-правової відповідальності спрямовуються не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, а відтак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При цьому суд повинен виходити з таких критеріїв як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не залежить від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Суд звертає увагу, що розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку значно перевищує суму заборгованості по заробітній платі. За таких обставин стягнення середнього заробітку у розмірі, який значно перевищує розмір заборгованості є неспівмірним, а тому суд зменшує суму компенсаційних виплат позивачу до 50000 грн. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 45288, 68 грн. та 50000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд не бере до уваги посилання відповідача на скрутне фінансове становище підприємства, як на підставу звільнення його від відповідальності, оскільки, як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП. Слід зазначити, що доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними, оскільки тримісячний строк\~розпочинається з\~наступного дня\~після проведення\~виплат,\~апозивачу не виплачено всіх сум, що належали йому при звільненні, що не заперечується відповідачем.\~ Крім того, помилковим є твердження відповідача про те, що період затримки розрахунку слід обчислювати з наступного дня за днем звільнення, тобто з 17.01.2021 року, оскільки згідно з положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Враховуючи часткове задоволення позову, відповідно до ч.1, 6\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути 908, 00 грн. за вимогою про стягнення заборгованості по зарплаті та на користь позивача - 162, 89 грн. судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial