Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача Позивач [PERSON] згідно змінених позовних вимог просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ від 08.12.2021 року №402 про відсторонення від роботи [PERSON] ; - стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за 51 день з дня його незаконного відсторонення і до моменту допуску до роботи в розмірі 90 490,4 грн. Позов мотивований тим, що він перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», працює на посаді машиніста електровоза в виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Мукачево» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця». 07.12.2021 року йому на підпис було надано папірець під назвою лист - ознайомлення, в даному документі було наведено посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 та від 04.03.2015 року № 83, а також накази Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року №2153 та від 01.11.2021 року №2393. Окрім цього, в листі-ознайомленні було зазначено про необхідність отримання ним обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а також зазначено, що його відмова або ухилення від щеплення може бути підставою для відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року. Позивачем було направлено на адресу керівництва обґрунтоване заперечення на отриманий лист - ознайомлення та заява про те, що ним прийнято рішення тимчасово утриматись (він не відмовлявся і не ухилявся) від щеплення проти гострої респіраторної хвороби COV1U-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до моменту опублікування в офіційних джерелах результатів наукових досліджень ефективності вакцини. Також позивач в заяві запропонував забезпечити йому безкоштовне проходження ПЛР - тестування кожні 72 години або в разі відсутності відповідного фінансування на підприємстві по відшкодуванню ПЛР - тестування просив перевести його на дистанційний режим роботи чи оплатити йому час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, згідно з ч.1 ст. 113 КЗпП України та Колективного договору, про що видати відповідний наказ (розпорядження). Відповідачем була проігнорована заява та заперечення позивача. Наслідком таких дій/ бездіяльності відповідача стало те, що 07 грудня 2021 року до його відома було доведено наказ від 08.12.2021 №402 про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення. Вказує, що трудовим договором і посадовими інструкціями не передбачено і не обумовлено зобов`язань щеплень від COVID-19 чи надання довідок чи інших підтверджуючих документів про щеплення. Вважає, що спірний наказ суперечить Закону України «Про захист від інфекційних хвороб», оскільки щеплення від COVID-19 не включено до календаря щеплень як обов`язкове профілактичне щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Наказом про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено його права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод. Крім того, спірний наказ суперечить Постанові КМУ від 09.12.2020 р. № 1236, оскільки вакцинація передбачена лише на час дії карантину, який згідно Постанови КМУ від 09.12.2020 р № 1236 встановлено до 31.12.2021 р., а в наказі зазначено, що відсторонення буде тривати до моменту здійснення щеплення проти COVID-19 або отримання медичного висновку про наявність у нього протипоказань до вказаного щеплення. Таким чином, спірний наказ не відповідає Постанові КМУ від 09.12.2020 р. № 1236, носить примусовий та дискримінаційний характер. Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Такий перелік є вичерпним. Відсутність у працівника підтверджуючих документів про вакцинацію від COVID-19 або повідомлення/неповідомлення такої інформації не є законною підставою для відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», тому вимога відповідача про профілактичне щеплення проти хвороби COVID-19 не ґрунтується на вимогах закону і, як наслідок, наказ про відсторонення від роботи є незаконним. З огляду на незаконність відсторонення позивача від роботи підлягає задоволенню його вимога про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. 11 березня 2022 року через канцелярію суду представником відповідача АТ «Укрзалізниця» адвокатом Борисовою Г. подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що позивачу був наданий лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, з яким 26.11.2021 позивач ознайомився, а в подальшому 16.02.2022 надав заяву та лист з запереченнями та відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Вказує, що наказом від 08.12.2011 № 402 позивача було відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивачем не надано доказів, які б засвідчували здійснення щеплення або наявності у нього абсолютних протипоказань до проведення вище вказаного профілактичного щеплення. Зазначає, що наказ про відсторонення від роботи позивача є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Вказує, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» Постановою КМУ №83 (із змінами та доповненнями) включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. В даному випадкупозивач повинен був звернутися до адміністративного суду з позовом про визнання незаконним нормативно-правового акту, який порушує його права, або про визнання його таким, що не відповідає Конституції України тощо. У даному випадку відповідачем не порушуються оспорюванні права позивача, а виключно виконуються вимоги чинного законодавства. Звертає увагу суду, що 25.02.2022 Міністерством охорони здоров`я України видано наказ №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року N 2153». Пунктом 1 даного наказу зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року N 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за N 1306/36928, до завершення воєнного стану в Україні. 24.02.2022 наказом № 77 позивача допущено до роботи, однак позивач відмовився від ознайомлення з наказом № 77 від 24.02.22, про що 24.02.2022 складено акт.На час подання відзиву позивач допущений до роботи, однак не бажає приступати до виконання своїх посадових обов`язків. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 23 березня 2022 року позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, який обґрунтовує тим, що трудовим договором та посадовою інструкцією не передбачено і не обумовлено зобов`язань щеплення від COVID-19 чи надання довідок чи інших підтверджуючих документів про щеплення. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 №3018 «Про затвердження Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, проведення масової вакцини у відповідь на пандемію COVID-19 в України у 2021-2022 роках», яким передбачено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Наказ про відсторонення не відповідає Постанові КМУ від 09.12.2020 року №1236, оскільки вакцинація передбачена лише на час дії карантину, а не до моменту ним щеплення. Наказ суперечить ЗУ «Про захист від інфекційних хвороб», оскільки щеплення від COVID-19 не включено до календаря щеплень. Зазначає, що в документах, виданих відповідачем, не доведено, що позивач за характером своєї роботи чи станом здоров`я становить небезпеку поширення інфекції серед населення України. Посилається на ч.6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», якою встановлено, що профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Відсутність у працівника підтверджуючих документів про вакцинацію від COVID-19 не є законною підставою для відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати, визначених ст. 46 КЗпП України. Зазначає, що він не відмовлявся і не ухилявся від щеплення, про що було подано відповідну заяву. Факт відмови чи ухилення позивача від профілактичного щеплення не було зафіксовано відповідачем. Відсторонення від роботи працівників у випадках ухилення від обов`язкових щеплень проводиться виключно на підставі подання головного державного санітарного лікаря або його заступника. Наказ про відсторонення невакцинованих працівників за підписом голови правління АТ «Укрзалізниця» не видавався. Доводи відповідача, що він вимушений був відсторонити позивача від роботи без збереження заробітної плати на виконання постанови КМУ є безпідставними, оскільки відповідачем не було враховано ст.60 Конституції України та норми чинного законодавства України. Вважає, що адвокат Борисова Г. не має повноважень на представництво інтересів відповідача. 12 квітня 2022 року через канцелярію суду представниками начальником підрозділу Ужгородська дирекція залізничних перевезень Пушкаш О., першим заступником начальника підрозділу Ужгородська дирекція залізничних перевезень Ісак В. подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Вказують на те, що позивачем не надано жодних документів, які передбачені законодавством для виплати йому допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. У відповідача відсутній обов`язок фіксації факту відмови від профілактичного щеплення. Позивачем самостійно вказано у відповіді на відзив, що відмова від щеплення підписується працівником та медичним працівником.Щодо посилання позивача, що відповідно до статей 7 та 42 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» відсторонення від роботи працівників у випадках ухилення від обов`язкових щеплень проводиться виключно на підставі подання головного державного санітарного лікаря або його заступника, то позивачем перекручуються норми законодавства. Щодо твердження позивача, що оскаржуваний наказ виданий з порушенням порядку, затвердженого статутом АТ «Укрзалізниця», то таке твердження вважає недійсним, оскільки наказ про відсторонення позивача від роботи підписав начальник виробничого підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» М.Тайпс, який діяв на підставі довіреності від 16.06.2021. Відповідно до п.7 Довіреності М.Тайпс уповноважений видавати та підписувати від імені Підрозділу розпорядчі документи (накази) та затверджувати документи з питань, що стосуються діяльності підрозділу, які є обов`язковими для всіх працівників Підрозділу, та не повинні суперечити рішенням органів та наказам Довірителя. У довіреності (передостанній абзац) зазначається, що Довіреність підписана від імені акціонерного товариства «Українська залізниця» його представниками Іщук Ю. К., Кульпою О.О., які діють в силу повноважень. Також надали додаткові пояснення щодо предмета спору. Просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Пояснення сторін в судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, викладених у такому. Пояснив, що 26.11.2021 отримав попередження про необхідність вакцинації, станом на 08 грудня 2021 року не вакцинувався від респіраторної хвороби COVID-19. До сімейного або лікуючого лікаря з метою проходження обстеження на наявність тимчасових чи постійних протипоказань до щеплення, не звертався. 25.01.2022 в Київській клініці «Румед» пройшов дослідження, відповідно до якого у нього виявлений такий рівень антитіл до короновірусу, який свідчить про наявність імунітету до вказаної хвороби. На момент відсторонення, тобто станом на 08.12.2021, дослідження на рівень антитіл в організмі не проходив. З 28-29 лютого 2022 допущений до виконання своїх посадових обов`язків. Адвокат Борисова Г. в судове засідання з`явилася, проте документів, що належним чином підтверджують її повноваження представляти інтереси відповідача юридичної особи АТ «Українська залізниця», не надала. Заяви ( клопотання) учасників справи. 23 лютого 2022 року позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. 11 березня 2022 року адвокатом Борисовою Г. подано до суду заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 23.03.2022 позивачем подано заяву про зміну предмету позову; заперечення проти розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.02.2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України справи, що виникають з трудових відносин підлягають розгляду саме у спрощеному позовному провадженні, у суду відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦПК України немає законних підстав для переходу в загальне позовне провадження. Фактичні обставини справи, встановлені судом . Позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем та обіймає посаду машиніста електровоза Виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» Регіональної філії «Львівська Залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» /а.с.12-13/. Наказом начальника підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» Регіональної філії «Львівська Залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Тайпс М.Л. № 402 від 08.12.2021 року «Про відсторонення від роботи машиніста електровоза» відсторонено [PERSON] , машиніста електровоза, від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати /а.с.14/. Начальник виробничого підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» М.Тайпс, видаючи спірний наказ, діяв на підставі довіреності, що була видана в порядку передоручення 16.06.2021 Акціонерним товариством "Українська залізниця", від імені якого на підставі довіреності від 01.06.2021 діяли директор регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Іщук Ю.К., та заступник директора регіональної філії з фінансово - економічних питань «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Кульпа О.О. Відповідно до п.7 Довіреності від 16.06.2021 начальник виробничого підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» М.Тайпс уповноважений видавати та підписувати від імені підрозділу розпорядчі документи (накази) та затверджувати документи з питань, що стосуються діяльності підрозділу, які є обов`язковими для всіх працівників підрозділу, та не повинні суперечити рішенням органів та наказам довірителя. Довіреність дійсна до 14.12.2021. Оскаржуваний наказ мотивований покликанням на ст.46 КЗпПУ, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153 із змінами і доповненнями, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 року № 2393, п.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236. Як додаток до наказу відповідачем складено лист-ознайомлення працівника з вимогами нормативних актів, де зазначено про необхідність отримання працівниками обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та про необхідність пред`явлення керівнику відомостей про щеплення не пізніше 08.12.2021 року, також попереджено працівників, що в разі відмови чи ухилення від щеплення працівник може бути відсторонений від роботи з 09.12.2021 року /а.с.15, 48 /зворотній бік/. Також в судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що з вказаним листом ознайомився 26.11.2021. [PERSON] станом на 08 грудня 2021 року не вакцинувався від респіраторної хвороби COVID-19. 16.02.2022 [PERSON] подав начальнику Виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» заперечення на лист - ознайомлення, що був направлений 23.11.2021 за № Ц-3-91/4589-21, а також заяву з проханням забезпечити йому безкоштовне проходження ПЛР - тестування кожні 72 години або в разі відсутності відповідного фінансування на підприємстві по відшкодуванню ПЛР - тестування просив перевести його на дистанційний режим роботи чи оплатити йому час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, згідно з ч.1 ст. 113 КЗпП України та Колективного договору, про що видати відповідний наказ (розпорядження) /а.с.16-18/. 16.02.2022 [PERSON] звернувся з заявами про вчинення щодо нього діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, до начальника Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області та до Президента України /а.с.19-20/. Довідкою від 15.02.2022 стверджено, що в періоді з серпня 2021 по січень 2022 [PERSON] отримав заробітну плату в розмірі 186 061, 7 грн. /а.с.22/. Наказом МОЗ України "Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153" від 25.02.2022 р. № 380 до завершення воєнного стану в Україні зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 р. № 2153; позивача допущено до роботи. Оцінка суду. В спірних правовідносинах роботодавцем було прийнято рішення (наказ) про тимчасове відсторонення без збереження заробітної плати працівника від роботи внаслідок відсутності у останнього профілактичного щеплення проти COVID-19, отже в даному випадку мало місце втручання в права позивача, оскільки він зазнав певних обмежень. Наказ № 402 від 08.12.2021 року, з яким не погоджується позивач, був виданий начальником підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» Регіональної філії «Львівська Залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Тайпс М.Л. Перевіряючи повноваження начальника виробничого підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» видавати наказ № 402 від 08.12.2021 року, судом встановлено, що спірний наказ виданий та підписаний уповноваженим суб`єктом, так як М.Тайпс діяв на підставі довіреності, що була видана в порядку передоручення 16.06.2021 Акціонерним товариством "Українська залізниця", від імені якого на підставі довіреності від 01.06.2021 діяли директор регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Іщук Ю.К. та заступник директора регіональної філії з фінансово - економічних питань «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Кульпа О.О. Відповідно до п.7 Довіреності від 16.06.2021 начальник виробничого підрозділу «Локомотивне депо Мукачево» М.Тайпс уповноважений видавати та підписувати від імені Підрозділу розпорядчі документи (накази) та затверджувати документи з питань, що стосуються діяльності підрозділу, які є обов`язковими для всіх працівників Підрозділу, та не повинні суперечити рішенням органів та наказам Довірителя. Довіреність дійсна до 14.12.2021. Згідно до п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до приписів частини 1 статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», що означає можливість визначення таких підстав і у інших нормативно-правових актах. Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Відповідно до Постанови КМУ №83 від 04.03.15 року із змінами та доповненнями, АТ «Українська залізниця», код ЄДРПУО 40075815, включено до Переліку об`єктів державної власті, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції Право на повагу до приватного і сімейного життя , а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731). Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов. Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар, він же може надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. В даному випадку позивач до сімейного або лікуючого лікаря не звертався, не надав роботодавцю доказів того, що він мав протипоказання за станом здоров`я, які б виключали можливість вакцинуватись, не надав відповідний негативний тест, дані про наявність імунітету до COVID-19, що свідчило б про необхідність застосування до нього менш обтяжливих заходів, ніж відсторонення. В судовому засіданні позивач покликався на те, що 25.01.2022 в Київській клініці «Румед» пройшов дослідження, відповідно до якого у нього виявлений такий рівень антитіл до короновірусу, який свідчить про наявність імунітету до вказаної хвороби, однак таке дослідження було проведено через півтора місяця після видання оскаржуваного наказу і навіть після проходження зазначеного дослідження позивач, звертаючись 16.02.2022 до роботодавця з письмовою заявою, не повідомив його про наявність такої обставини. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2 (згідно постанови КМ № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу , крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Щодо посилання позивача на те, що відсторонення без збереження заробітної плати є неправомірним у зв`язку з поданою 16.02.2022 заявою про переведення [PERSON] на альтернативні режими роботи, то суд констатує, що позивач, завчасно 26.11.2021 отримавши попередження про необхідність щеплення, з відповідною заявою про переведення на альтернативні режими роботи не звертався; звернувся з такою заявою лише 16.02.2022, тобто через три місяці після відсторонення, не надавши жодних документів, які передбачені законодавством для виплати йому допомоги у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством та вимогами п. 41-6 постанови КМУ № 1236. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників могла мати негативні наслідки для нього. Мова іде про порушення ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей». Санкція статті для посадових осіб передбачає штраф у розмірі від 34 тис. грн до 170 тис. грн. Також службова особа підприємства, інших органів державної виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, яке за службовими або професійними обов`язками має забезпечувати виконання правил та норм, встановлених з метою запобігання епідемічних чи інших інфекційних захворювань, може понести кримінальну відповідальність: штраф у розмірі до 1 700 грн або арешт на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 3 років, або позбавлення волі на той самий термін. Такі ж порушення, якщо вони спричинили загибель людей або інші тяжкі наслідки, призведуть до позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Доводи позивача [PERSON] про застосування до нього дискримінації є безпідставними. Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо умови роботи його не влаштовують. Законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає. Судом враховується те, що право на працю не є абсолютним і є ряд професій (робіт), які потребують додаткових вимог до працівника (освіти, кваліфікації, стану здоров`я тощо). Згідно із ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу. Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. У справі, яка розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Держава, встановивши відсторонення працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я таких працівників, з метою стабільності економіки та безпеки держави в інтересах суспільства в цілому. У рішенні від 15 березня 2012 року у справі Соломахін проти України (заява № 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві . ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням). ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання чи є мета, за якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8 . А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п.285): Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань. З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Стосовно доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів. Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, який відмовився від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п.306): «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовився від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином суд вважає, що роботодавець, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача [PERSON] . Суд зауважує, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою захисту від хвороби, яка може становити серйозний ризик для здоров`я. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинований і, таким чином, перебуває у стані вразливості, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від інфекційних захворювань, про які йдеться. Крім того право позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, оскільки трудовий договір з ним не припинений і за ним зберігається робоче місце, а відсторонення його від посади проведено у відповідності до вимог статті 46 КЗпП України, оскільки ця норма є бланкетною і відсилає до законодавства (яке тлумачиться у широкому розумінні і включає у себе як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти), що містить інші випадки, не передбачені нормою статті 46 КЗпП України, за наявності яких допускається відсторонення працівника від роботи. Також, суд зазначає, що інтереси позивача не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, і у співвідношенні статей 3 та 43 Конституції України, саме стаття 3 Конституції України має пріоритет. Щодо інших доводів позивача, то Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. На підставі вищевикладеного, суд вважає що в спірних правовідносинах мало місце втручання у права позивача, які не є абсолютними; таке втручання було передбачено національним законом в широкому його розумінні, мало легітимну мету та було необхідним в демократичному суспільстві, а тому вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення його від роботи до задоволення не підлягає. Позовна вимога про виплату середнього заробітку також не підлягає до задоволення, оскільки є похідною позовною вимогою.

Outcome: dismissed