Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. директора Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Григорія Супруна від 08 грудня 2021 року № 183 о/с про відсторонення від роботи [PERSON] та допустити його до виконання роботи слюсаря з ремонту РТУ Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює у ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом», цех ЦРТМО, слюсарем з ремонту і обслуговування систем вентиляції і кондиціонування повітря з 03 червня 2002 року. 15.11.2021 директором ВП «Атомремонтсервіс» ДП НАЕК «Енергоатом» видано наказ № 510 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 працівників ВП АРС. На підставі цього наказу позивачу було вручене письмове повідомлення, в якому зазначені вимоги про надання до 08.12.2021 документу, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID - 19, міжнародного внутрішнього сертифікату або іноземного сертифікату, що підтверджує вакцинацію від COVID-19, або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011 №595. Також вказано, що у разі ненадання одного із зазначених документів до 09.12.2021, позивача буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Після отримання повідомлення, 07.12.2021 позивач подав письмову заяву, в якій висловив незгоду з врученою вимогою, оскільки щеплення проти COVID -19 відсутнє в переліку хвороб, зазначених у ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». 08.12.2021 т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» Григорій Супрун видав наказ № 183 о/с «Про відсторонення від роботи [PERSON] » з 09.12.2021 на період до отримання щеплення проти COVID -19 без збереження заробітної плати. Вказаний наказ є незаконним і таким, що порушує його конституційні права, оскільки виданий з порушенням процедури відсторонення від роботи та з порушенням норм Конституції України, діючого законодавства про працю та інших нормативно-правових актів, що регулюють дану сферу, і міжнародних актів, якими передбачена рівність трудових прав громадян та недопустимість дискримінації у сфері праці. Колективним договором ДП НАЕК «Енергоатом» на 2021-2022 роки, кваліфікаційною характеристикою слюсаря по ремонту реакторно-турбінного устаткування не передбачено вимог щодо щеплення проти COVID-19. Проведеним у жовтні 2021 року медоглядом встановлено відсутність у позивача будь-яких протипоказань, захворювань тощо, які б перешкоджали йому виконувати роботу слюсаря по ремонту РТУ. Акт про відмову від щеплення проти COVID-19 в порушення частини 6 статті 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб» лікарем не складався. Законом України « Про захист населення від інфекційних хвороб» та іншими законами України не встановлено обов`язковість щеплення проти COVID-19, тому відсторонення позивача від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 не відповідає вимогам частини 2 статті 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб». Згідно з частинами 3, 4 статті 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб» рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями Головним державним санітарним лікарем України, головними санітарними лікарями регіонів не приймалось. Всупереч ст.103 КЗпП України відповідачем не було повідомлено позивача не пізніше ніж за два місяці про погіршення умов оплати праці ( відсторонення від роботи без збереження заробітної плати). Вакцинація проти COVID-19 є добровільною, що передбачено Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 24.12.2020 №3018 ( у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 09.02.2021 №213), оскільки зареєстровані в Україні вакцини проти COVID-19 перебувають на стадії клінічних випробувань. У Календарі профілактичних щеплень в Україні також щеплення проти COVID-19 не зазначено в переліку обов`язкових та рекомендованих щеплень, тому не підлягають застосуванню положення про обов`язкове щеплення проти COVID-19, вказані в наказі Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв і організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункті 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 « Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV-2». З урахуванням наведеного, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. директора Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Григорія Супруна від 08 грудня 2021 року №183 про відсторонення від роботи [PERSON] та допустити до виконання роботи слюсаря з ремонту РТУ Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Ухвалою судді від 17 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами ( а.с.77-79). 04 лютого 2022 року від відповідача Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач в особі представника за довіреністю Балики М.А позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність позову. В обґрунтування відзиву зазначив таке. Наказ т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» Г. Супруна від 08.12.2021 № 183 о/с про відсторонення від роботи [PERSON] не є чинним, оскільки був відмінений з 03.01.2022 згідно з наказом т.в.о. директора № 207 від 30.12.2021 щодо особового складу в зв`язку з наданням позивачу чергової відпустки з 04.01.2022 на 15 календарних днів. У подальшому був виданий наказ № 13 о/с від 19.01.2022 про відсторонення від роботи [PERSON] з 20.01.2022, тобто після закінчення терміну відпустки. Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим органом допускається, в тому числі і в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 № 12-рп/98 у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП України термін «законодавство» потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. З аналізу ст. 46 КЗпП України в системному логічному зв`язку з ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вбачається, що ч.2 ст. 12 вказаного Закону саме і є тим самим випадком, передбаченим законодавством, коли допускається відсторонення працівника від роботи. Доводи позивача про те, що ч.1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, є безпідставними, оскільки ч.2 цієї статті визначає, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, а гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19 згідно з Переліком особливо небезпечних, небезпечних інфекцій та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 № 133, зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 №521, віднесена до особливо небезпечних інфекційних хвороб. Працівники ДП «НАЕК «Енергоатом» та його структурних підрозділів, в тому числі і ВП «Атомремонтсервіс», підлягають обов`язковій вакцинації як працівники підприємства, що належать до сфери управління Кабінету Міністрів України та підприємства, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, оскільки ДП «НАЕК «Енергоатом» включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83, який передбачений Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за №1306/36928. Вказаний наказ зареєстрований в Міністерстві юстиції України, тому з огляду на Порядок подання нормативно - правових актів на державну реєстрацію до органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5, є таким, що відповідає Конституції та законодавству України. Крім того, його преамбула містить посилання на ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» є також чинною, оскільки будь-які судові рішення про їх протиправність та нечинність відсутні. Правило, передбачене статтею 103 КЗпП України, на спірні правовідносини не поширюється, оскільки тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи ( на умовах та підставах, встановлених законодавством) за своєю суттю не є зміною умов праці, а є лише тимчасовим заходом і має чітко визначені умови подальшого допуску до роботи, відбувається не в результаті чи внаслідок змін в організації виробництва та праці чи змін істотних умов праці, та на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце, посада, система та розмір оплати праці. З огляду на ст. 286 ЦК України та п.9 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 028-1/0, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.11.2021 № 2394, вимога відповідача до позивача надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, яка викладена у повідомленні № 14-47/849 від 01.12.2021 і вручена йому 06.12.2021, не порушує його права на таємницю про стан здоров`я та не є втручанням в його особисте життя. У рішенні від 08.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України « Про захист населення від інфекційних хвороб». Крім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано, що мета, яку переслідує обов`язкове вакцинування, відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Обов`язкова вакцинація для позивача з подальшим його відстороненням від роботи через відсутність щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань до такої вакцинації тимчасово обмежила його право на працю з огляду на суспільні інтереси. Позивач не позбавлений можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації, що відповідає ст. 43 Конституції України. 17 лютого 2022 року від позивача в особі представника адвоката Климчук В.В. надійшла відповідь на відзив, в якій вона позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Додатково зазначила, що оскаржуваний наказ №183 о/с від 08.12.2021 не відмінений роботодавцем наказом №207 о/с від 30.12.2021 та не скасований, а лише відмінено його дію. Застосування рішення ЄСПЛ у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» для ситуації з щепленнями проти COVID-19 є безпідставним, оскільки відсутня офіційна інформація про ефективність вакцини проти COVID-19, забезпечення особи від зараження хворобою та запобігання виникненню у особи захворювання. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , позивач у справі, працює у Відокремленому підрозділі «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді слюсаря з ремонту РТУ 6 розряду цеху з ремонту темпломеханічного обладнання, що підтверджено наказом про прийняття на роботу від 03.06.2002 №130-к та трудовою книжкою серії [NUMBER] , копії яких долучені до матеріалів справи (а. с. 17-22, 23). 15 листопада 2021 року директором ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» В. Шикуном було винесено наказ №510 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 працівників ВП АРС», в якому повідомлено працівників ВП «Атомремонсервіс» про обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 та надання до 01 грудня 2021 року (за наявності) копій наступних документів: документу, який підтверджує, що працівник отримав повний курс вакцинацій або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; COVID-сертифікат для перехворілих на гостру респіраторну хворобу COVID-19 (дія сертифікату від 28 днів після одужання, але не більше 90 днів); довідку за формою № 028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з вказаним терміном дії цих протипоказань (а.с.24). У повідомленні т.в.о директора ВП «Атомремонтсервіс» № 14-47/849 від 01.12.2021 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] » запропоновано [PERSON] до 08 грудня 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, наприклад: документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку та використання в надзвичайних ситуаціях, або надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011 № 595. Також у повідомленні [PERSON] попереджений про обов`язковість щеплення проти COVID-19 з 09 грудня 2021 року для працівників ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» на період дії карантину, встановленого КМУ, та про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати в разі ненадання одного із зазначених документів ( а.с.25). Як вбачається з позовної заяви, позивач, після отримання зазначеного повідомлення, 07.12.2021 звернувся до т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» Супруна Г.Л. із заявою, в якій висловив незгоду з вказаними у повідомленні вимогами, оскільки щеплення проти COVID-19 відсутнє в переліку хвороб, зазначених у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Указані обставини підтверджені також заявою [PERSON] від 07 грудня 2021 року на ім`я т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» Супруна Г.Л., копія якої долучена до матеріалів справи ( а.с.26). Наказом т.в.о. директора Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 08 грудня 2021 року №183 о/с «Про відсторонення від роботи [PERSON] » [PERSON] , слюсаря з ремонту РТУ 6 розряду цеху з ремонту тепломеханічного обладнання, відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на період до отримання щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати та інших виплат, передбачених Колективним договором. Ознайомившись з даним наказом 08.12.2021, позивач зазначив, що з ним не погоджується (а.с. 27, 84). Наказ винесений на підставі статті 46 КЗпП України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01 листопада 2021 року № 2393 та пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 з урахуванням повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] від 01.12.2021 №849. Як вбачається з наказу т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» Г. Супруна від 08 грудня 2021 року № 2485-6, винесеного на підставі наказу від 08 грудня 2021 року №183 о/с, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] відкликано з 09 грудня 2021 року з ВП ЗАЕС ( а.с.28). Наказом т.в.о. директора Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Г. Супруна від 30 грудня 2021 року № 207 о/с [PERSON] , слюсарю з ремонту РТУ 6 розряду ЦРТМО, відмінено з 03.01.2022 дію наказу № 183 о/с від 08.12.2021 про відсторонення від роботи на період до отримання щеплення проти COVID-19 в зв`язку з черговою відпусткою з 04.01.2022 на 15 календарних днів ( а. с. 120). Згідно з наказом т. в. о. директора Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 19 січня 2022 року № 13 о/с «Про відсторонення від роботи [PERSON] », [PERSON] , слюсаря з ремонту РТУ 6 розряду цеху з ремонту тепломеханічного обладнання, відсторонено від роботи з 20 січня 2022 року на період до отримання щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати та інших виплат, передбачених Колективним договором. Наказ винесений на підставі статті 46 КЗпП України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01 листопада 2021 року № 2393, пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 та в зв`язку із закінченням чергової відпустки з урахуванням повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 [PERSON] від 01.12.2021 №849 (а. с. 121). Наказом т.в.о. директора Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Г. Супруна від 01 березня 2022 року №38 о/с [PERSON] , слюсаря з ремонту РТУ 6 розряду ЦРТМО, допущено до роботи з 01 березня 2022 року після відсторонення від роботи в зв`язку з неотриманням щеплення від COVID-19, зі збереженням попередніх умов праці, займаної посади та посадового окладу, на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153» ( а.с.133). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством. За змістом даної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц. Конституційним Судом України ( у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України у рішенні від 09.07.1998 №12-рп/98) було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині 3 статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. За змістом частини другої цієї статті працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Виходячи з викладеного, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №267 ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 №90), є Міністерство охорони здоров`я України, може встановлюватися перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Таким чином, до інших випадків відсторонення працівника від роботи, передбачених законодавством, про що зазначено у статті 46 КЗпП України, належить, зокрема, випадок, передбачений в частині другій статті 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень працівниками професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від роботи. З урахуванням наведеного, доводи позивача про те, що статтею 46 КЗпП України не передбачено право роботодавця відсторонити працівника від роботи через відмову вакцинуватися від COVID-19, суд вважає необґрунтованими, тому їх відхиляє. Доводи позивача про те, що обов`язковість щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19 не передбачена Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм права. Так, в частині першій статті 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Проте, частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Відповідно до пункту 1 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595 ( зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1159/19897, Календар профілактичних щеплень в Україні включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто -ТСГК (трансплантація стовбурових гемопоетичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями. Пунктом 2 вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Таким чином, наведеними нормами Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб» та Календарем профілактичних щеплень в Україні передбачено встановлення обов`язкових щеплень проти інших інфекційних хвороб. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928 зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 № 2393, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 08.11.2021 за № 1452/37074, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Так, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, та підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 (пункти 4, 6). Як видно із безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, яким є Міністерство енергетики України ( а.с.108-110). Згідно з пунктом 9 Статуту державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2021 року №302, підприємство є юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, функції з управління якою виконує Кабінет Міністрів України ( а.с.136-161). Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», як підприємство паливно-енергетичного комплексу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 Положення про відокремлений підрозділ «Атомремонтсервіс» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», затвердженого президентом ДП «НАЕК «Енергоатом» Недашковським Ю.О. від 20.08.2021, «Атомремонтсервіс» є відокремленим підрозділом державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (а.с.29-36). Поняття інфекційної хвороби визначено у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення. Суд звертає увагу, що відповідно до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 № 133, зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 №521 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», гостра респіраторна хвороба COVID-19 внесена до цього переліку як особливо небезпечна інфекційна хвороба. Як вбачається зі змісту частини другої статті 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб», Міністерство охорони здоров`я має право визначити перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, тобто МОЗ України має право встановити перелік як окремих професій, так і виробництв, і організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01 листопада 2021 року №2393, який набрав чинності 09 грудня 2021 року, визначено, зокрема, всіх працівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, та підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, що не суперечить змісту частини другої статті 12 Закону України « Про захист населення від інфекційних хвороб». Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», зі змінами, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на всій території України установлено карантин. Пунктом 41-6 вказаної постанови, який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153 (далі Перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Водночас, суд зазначає, що станом на час розгляду справи в суді, відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про введення воєнного стану на території України» від 24 лютого 2022 року №64/2002, затвердженого Законом України « Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб відповідно до статті 1 Указу Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженого Законом України « Про затвердження Указу Президента України « Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року №2119-IX, який набрав чинності 18 березня 2022 року. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року № 380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 лютого 2022 року за № 256/37592, який набрав чинності 01 березня 2022 року, дію наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» зі змінами, зупинено до завершення воєнного стану в Україні. Таким чином, відмова або ухилення працівника від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 ( станом на час виникнення спірних правовідносин та до зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 №2153 зі змінами) була підставою для відсторонення від роботи працівників, які визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Локальним нормативним актом, який регулює виробничі, трудові і соціально-економічні відносини та узгодження інтересів трудового колективу ДП «НАЕК «Енергоатом» та адміністрації, є колективний договір, укладений між адміністрацією та трудовим колективом ДП «НАЕК «Енергоатом» на 2021-2022 роки, який погоджений на конференціях трудового колективу ДП «НАЕК «Енергоатом» від 17-20 березня 2020 року (постанова №17); від 19 лютого 2021 року (постанова №18) ( а.с. 37-52). Згідно із статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», якою визначено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватися про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках, проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Як встановлено судом, позивач працює на посаді слюсаря з ремонту РТУ 6 розряду цеху з ремонту тепломеханічного обладнання відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Вимоги до кваліфікації, права та обов`язки позивача передбачені кваліфікаційною характеристикою слюсаря з ремонту реакторно-турбинного обладнання 2-6 розряду цеху по ремонту тепломеханічного обладнання Відеокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ( а.с.85-106). Таким чином, позивач є працівником підприємства, що належить до сфери управління центральних органів виконавчої влади, а також включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83, тому на нього поширюється дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» зі змінами. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не заперечує факту ненадання ним т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 станом на 09 грудня 2021 року, виданого закладом охорони здоров`я, зазначених у повідомленні від 01.12.2021 № 14-47/849. З 09 грудня 2021 року на підставі наказу т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» Г.Супруна від 08 грудня 2021 року №183 о/с позивача відсторонено від роботи на період до отримання щеплення проти COVID-19. Наказом т.в.о. директора ВП «Атомремонтсерві» ДП «НАЕК «Енергоатом» Г.Супруна від 30 грудня 2021 року дію вказаного наказу [PERSON] було відмінено з 03.01.2022 в зв`язку з черговою відпусткою з 04.01.2022 на 15 календарних днів. Надаючи оцінку оскаржуваному наказу т. в. о. директора ВП «Атомремонтсерві» ДП «НАЕК «Енергоатом» Г. Супруна від 08 грудня 2021 року №183 о/с « Про відсторонення від роботи [PERSON] », суд виходить з такого. Згідно з наказом т.в.о. президента ДП «НАЕК «Енергоатом» П. Котіна від 22.11.2021 №1416-к з 23 листопада 2021 року на технічного директора -головного інженера ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» Супруна Г.Л. покладено тимчасове виконання обов`язків директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» до заміщення вакантної посади директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» ( а.с.162). Як вбачається з підпунктів 4.1, 4.6. пункту 4 Положення про відокремлений підрозділ «Атомремонтсервіс» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», затвердженого президентом ДП «НАЕК «Енергоатом» 20.08.2012, керівником відокремленого підрозділу є директор ВП «Атомремонтсервіс», який управляє відокремленим підрозділом у межах повноважень, наданих йому Статутом Компанії, цим Положенням, довіреністю ДП «НАЕК «Енергоатом», виробничими та організаційно-розпорядчими документами Компанії. Директор приймає рішення з усіх питань, що віднесені до сфери діяльності та компетенції відокремленого підрозділу, організовує та контролює його діяльність. Директор реалізує права та обов`язки, покладені на нього, несе відповідальність за результати діяльності відокремленого підрозділу відповідно до норм, правил, стандартів з ядерної та радіаційної безпеки згідно з чинним законодавством ( а. с. 29-36). Довіреністю, посвідченою 23 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоровою К.І., ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі т.в.о. президента Котіна П.Б. уповноважено т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» Супруна Г.Л., зокрема, управляти ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» та представляти інтереси ДП «НАЕК «Енергоатом» на підприємствах, установах, організаціях, у відносинах з іншими юридичними та фізичними особами з питань, що пов`язані з діяльністю ВП «Атомремонтсервіс» ( а.с. 163-164). Таким чином, спірний наказ виданий т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» Супруном Г.Л. на підставі та у межах наданих йому повноважень, в спосіб, що передбачений законом. У наказі зазначено підстави та строки такого відсторонення. Позивач ознайомлений зі змістом наказу про відсторонення 08 грудня 2021 року, про що він зазначив у наказі і засвідчив своїм підписом. При цьому суд не погоджується з доводами позивача про те, що роботодавець на власний розсуд визначив строк відсторонення, позбавивши його альтернативної можливості надати медичний висновок про абсолютні протипоказання щодо щеплення проти COVID-19. Строк відсторонення т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» визначено, виходячи зі змісту частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393, яким наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 « Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» було доповнено новими пунктами 4 та 6, пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Разом з тим, надання позивачем медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, відповідно до зазначених нормативних актів (до зупинення дії наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 до завершення воєнного стану) є самостійною підставою для допуску позивача до роботи. Виходячи з того, що позивач не заперечує факту ненадання ним т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, зазначених у повідомленні від 01.12.2021 № 14-47/849, станом на 09 грудня 2021 року та не надав докази, які б підтверджували факт надання ним одного з вказаних документів на момент відсторонення його від роботи на підставі спірного наказу, суд дійшов висновку, що наказ т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» Г. Супруна від 08 грудня 2021 року № 183 о/с, яким позивача відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на період до отримання щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати та інших виплат, передбачених Колективним договором, є законним. При цьому суд зазначає, що винесення даного наказу 08 грудня 2021 року, за встановлених судом обставин справи, не свідчить про його передчасність, оскільки за своєю суттю початок його дії пов`язаний з обставинами, що виникли станом на 09 грудня 2021 року, а саме з ненаданням позивачем жодного з документів, зазначених у повідомленні від 01.12.2021 № 14-47/849, тобто документів, які підтверджували б здійснення ним профілактичного щеплення проти COVID-19, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Надаючи оцінку законності вимогам т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом», викладеним у повідомленні про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01.12.2021 № 14-47/849, яке було вручене позивачу та у подальшому стало підставою для винесення вищевказаного наказу про відсторонення від роботи, суд виходить з такого. Як зазначено у частині першій статті 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також відомості, одержані при її медичному обстеженні. Відповідно до частини другої цієї статті забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Зазначені положення передбачені у статті 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». COVID-сертифікат не містить даних, які підпадають під ознаку таємниці про стан здоров`я в розумінні частини першої статті 286 ЦК України та статті 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», оскільки в ньому не зазначається інформація про діагноз та методи лікування фізичної особи, а підтверджується лише факт отримання щеплення. Крім того, згідно з пунктом 9 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.11.2021 №2394, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.11.2021 за № 1449/37071, анамнестичні дані та/або встановлений діагноз, що визначають протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зазначаються у додатку до форми №028-1/о. Додаток до форми №028-1/о не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою. З урахуванням викладеного, лише додаток до медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 містить інформацію, яка підпадає під поняття таємниці про стан здоров`я, проте його надання не передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Таким чином, вимога т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, зокрема, сертифікат або довідку про абсолютні протипоказання до такого щеплення, яка викладена у повідомленні від 01.12.2021 №14-47/849, не порушує права позивача на таємницю про стан його здоров`я. Суд відхиляє також доводи позивача про виключну компетенцію головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної республіки Крим, головних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя ухвалювати рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях з таких підстав. Згідно з частиною третьою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Частиною четвертою цієї статті передбачено, що рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що вони передбачають випадки необхідності прийняття рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах, а не на всій території України, тому вказані норми Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Відхиляючи доводи позивача про необхідність підтвердження факту відмови здійснити щеплення у порядку, встановленому частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд зазначає таке. Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. За змістом частини першої статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» для застосування методів діагностики, профілактики та лікування від пацієнта необхідна інформована згода. Відповідно до частини другої цієї статті згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників. Якщо відсутність згоди може призвести до тяжких для пацієнта наслідків, лікар зобов`язаний йому це пояснити. Якщо і після цього пацієнт відмовляється від лікування, лікар має право взяти від нього письмове підтвердження, а при неможливості його одержання - засвідчити відмову відповідним актом у присутності свідків (частина третя статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). З аналізу вказаних правових норм вбачається, що лікар має право взяти від пацієнта відповідне письмове підтвердження або скласти у присутності свідків акт, у разі відмови пацієнта дати таке письмове підтвердження, лише у випадках, якщо відсутність згоди пацієнта на медичне втручання, яким є і щеплення, може призвести до тяжких для пацієнта наслідків. Таким чином, необхідність отримання лікарем такого письмового підтвердження або складення акту у разі його ненадання у випадках медичного втручання, пов`язане саме з наявністю загрози настання тяжких наслідків для пацієнта і не знаходиться в причинному зв`язку з підставами для відсторонення працівників від роботи, передбаченими частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236. Крім того, такий акт складається лікарем у разі звернення до нього особи, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до лікаря з метою проведення обов`язкового профілактичного щеплення до 09 грудня 2021 року. За таких обставин посилання позивача на відсутність письмового підтвердження або акту, складеного лікарем в присутності свідків, як підстави для визнання незаконним спірного наказу, є необґрунтованим. Не є підставою для визнання незаконним спірного наказу і проходження позивачем у жовтні 2021 року медичного огляду та встановлення відсутності у позивача будь-яких протипоказань, захворювань, які б перешкоджали йому виконувати роботу за посадою, оскільки підставою для допуску до роботи позивача у ВП «Атомремонсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, виходячи зі змісту частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 зі змінами ( до зупинення його дії до завершення воєнного стану в Україні) є надання документу, який підтверджує здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Не приймаються до уваги і твердження позивача, як підстава для визнання незаконним спірного наказу, про те, що усі лікарські засоби від коронавірусної хвороби COVID-19 знаходяться на стадії клінічного дослідження, виходячи з такого. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» для профілактичних щеплень застосовуються медичні імунобіологічні препарати вітчизняного та зарубіжного виробництва, зареєстровані в Україні в установленому законодавством порядку. Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про лікарські засоби» лікарські засоби допускаються до застосування в Україні після їх державної реєстрації, крім випадків, передбачених цим Законом. Пунктами 1, 2 частини першої статті 9-2 вищезазначеного Закону визначено, що у зв`язку із поширенням пандемії коронавірусної хвороби (COVID-19) для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, такий лікарський засіб, вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) може підлягати прискореній державній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію лікарського засобу, вакцини або іншого медичного імунобіологічного препарату для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань у разі, якщо заявник може довести, що у нього відсутні можливості для надання повних даних про ефективність та безпеку лікарського засобу, вакцини або іншого медичного імунобіологічного препарату для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) за нормальних умов застосування з об`єктивних причин та якщо: наявні дані про успішне проведення доклінічних випробувань/досліджень, окремих фаз клінічних випробувань/досліджень та отримані результати містять в сукупності науково обґрунтовані докази, у тому числі дані адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що лікарські засоби, вакцини або інші медичні імунобіологічні препарати можуть бути ефективними для екстреного медичного застосування на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину (п.1); вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) має дозвіл на екстрене застосування, наданий компетентним органом Сполучених Штатів Америки, Великої Британії, Швейцарської Конфедерації, Японії, Австралії, Канади, Ізраїлю, Китайської Народної Республіки або за централізованою процедурою компетентним органом Європейського Союзу відповідно до національного законодавства країни надання дозволу чи Європейського Союзу, або вакцина, або інший медичний імунобіологічний препарат, перекваліфікований Всесвітньою організацією охорони здоров`я ( п.2). Так, постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1446, чинною на час розгляду справи в суді, затверджено Порядок державної реєстрації лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування, яким передбачено реєстрацію вакцин для профілактики COVID-19 під зобов`язання для екстреного медичного застосування. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 2021 року №95, чинною на час винесення спірного наказу про відсторонення від роботи позивача, було затверджено Порядок державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування, яким було також передбачено реєстрацію вакцин для профілактики COVID-19 під зобов`язання для екстреного медичного застосування. Таким чином, державою забезпечена можливість здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 зареєстрованими в Україні вакцинами, які пройшли клінічні дослідження. У позовній заяві позивач послався також на ті обставини, що вакцинація проти COVID-19 є добровільною, відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати порушує його право на працю та є проявом дискримінації. Аналізуючи вказані доводи позивача, суд виходить з такого. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України і міжнародних правових актів ( абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2. пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності ) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 04 вересня 2019 року №6-р (ІІ)/2019, справа №3-425/2018 (6960/18). Статтями 3, 27, 49 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Обов`язкова вакцинація працівників підприємства, що належить до сфери управління центральних органів виконавчої влади, а також підприємства, яке включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83, не є абсолютною, оскільки обов`язковому щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники у разі відсутності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, а тому примусова вакцинація державою не допускається. В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусового неможливо, тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство ( до зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 до завершення воєнного стану в Україні ) дозволяло відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Згідно із статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі. Європейський суд з прав людини ( далі ЄСПЛ) в рішенні від 15 березня 2012 року, заява №24429/03 у справі «Соломахін проти України» сформував правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Крім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». «Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Як вбачається зі змісту статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав, зокрема і право на працю, із зазначенням строку дії цих обмежень. Суд вважає, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Отже держава, встановивши відсторонення працівників підприємства, що належить до сфери управління центральних органів виконавчої влади, та підприємства, яке включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх інших працівників вказаних підприємств, діяльність яких є важливою для забезпечення суспільних інтересів. Таким чином, обов`язкова вакцинація для позивача [PERSON] з подальшим його відстороненням від роботи через відсутність щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань до такої вакцинації ґрунтується на законі, має законну, об`єктивно обґрунтовану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві, тому не є проявом дискримінації у розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону України « Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак, це було прямим наслідком рішення позивача. Суд вважає також необґрунтованими доводи позивача щодо порушення відповідачем процедури відсторонення від роботи, пов`язуючи відсторонення від роботи із зміною діючих умов оплати праці в бік погіршення та необхідність повідомлення про такі зміни відповідно до статті 103 КЗпП України не пізніше як за два місяці, виходячи з такого. Згідно із статтею 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України системи та розміри оплати праці є істотними умовами праці. У разі, якщо працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП України. Оскільки на час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, тому на час відсторонення позивачу заробітна плата не виплачувалася. Таким чином, відсторонення працівника від роботи за своєю суттю не є зміною умов праці, а полягає у тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. На період усуненні від роботи за працівником зберігається його робоче місце, посада, система та розмір оплати праці. З урахуванням наведеного, положення статті 103 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються. Інші доводи позивача, неведені у позовній заяві та відповіді на відзив, висновків суду не спростовують. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішенні спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент ( VandeHurk v.theNetherlands,19 April 1994 §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007 §30). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v.Ukraine, №4909/04, § 58, ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року). Таким чином, судом не встановлено підстав для визнання незаконним наказу т.в.о. директора ВП «Атомремонтсервіс» ДП «НАЕК «Енергоатом» Г.Супруна від 08 грудня 2021 року №183 о/с, яким [PERSON] , слюсаря з ремонту РТУ 6 розряду цеху з ремонту тепломеханічного обладнання, відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року. З урахуванням відсутності підстав для визнання незаконним наказу т.в.о. директора Відокремленого підрозділу «Атомремонтсервіс» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Г. Супруна від 08 грудня 2021 року №183 о/с « Про відсторонення від роботи [PERSON] », позовні вимоги про допуск позивача до роботи також не підлягають задоволенню. З вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач не звертався. Крім того, судом встановлено, що позивач з 01 березня 2022 року допущений до роботи у зв`язку із зупиненням наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 №380, який набрав чинності з 01 березня 2022 року, до завершення воєнного стану в Україні, дії наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153. За таких обставин суд погоджується з доводами відповідача -ДП «НАЕК «Енергоатом», наведеними у відзиві, про безпідставність позову, і вважає необхідним відмовити у його задоволенні. Відповідно до пункту шостого частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, то понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору та на професійну правничу допомогу покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed