Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-01 00:00:00

Представник позивача у грудні 2021 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства "Ідея Банк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Яцишин Андрій Миколайович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У позовній заяві зазначає, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною, 19 серпня 2021 року вчинено виконавчий напис за N9 4566, щодо стягнення заборгованості на користь АТ "Ідея Банк" з [PERSON] на загальну суму 112806,86 грн. 25.11.2021 року позивачем отримано лист від приватного виконавця Яцишина А.М. разом з постановою ВП 67410087 від 17.11.2021 року про арешт майна боржника. Представник позивача зазначає, що цей виконавчий напис є незаконним та відповідно таким, що не підлягає виконанню, в зв"язку з тим , що договір кредиту та страхування №Z06.00603.005369663 укладно 13.06.2019 року, та в договорі зазначено, що позивач [PERSON] діє на підставі паспорту серії [NUMBER] , що виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15 06.1999 р., при цьому вказаний паспорт разом з ідентифікаційним кодом були у заявника викрадені (загублені) у 2018 році, а 11.10.2018 року позивачем було отримано, замість втраченого, новий паспорт за № [NUMBER] , що також підтверджується довідкою про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру за № 935671-2021 від 04.12.2021 р., яка отримана позивачем 12.12.2021 р. Отже, позивач, не міг 13.06.2019 року укласти договір за втраченим паспортом. Представник позивача зазначає, що договір укладено третьою особою, кошти задоговором позивачем не отримувалися, а тому виконавчий напис вчинено нотаріусом всупереч діючого законодавства, в зв"язку з чим просить суд його скасувати та стягнути на користь позивача судові витрати по справі та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2021 відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 24.01.2022 року представник відповідача надіслав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що 13.06.2019 між банком та позивачем було укладено кредитний договір №№Z06.00603.005369663, згідно якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 49 999, 00грн. , а позичальник зобов`язувався повернути його разом з процентними платежами згідно з умовами цього договору. Оскільки позивач як позичальник згідно кредитного договору, власних зобов`язань не виконував, станом на 06.07.2021 у нього утворилась заборгованість за таким договором у розмірі 110 906,86 грн. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що він не укладав кредитний договір, оскільки у 2018 році втратив (було вкрадено, загублено) паспорт - книжечку старого зразка 1994 року і 11.10.2018 йому був виданий новий паспорт у формі ІД- картки за № [NUMBER] , а коштами по даному договору заволоділа невстановлена третя особа. Дані обставини спростовуються наступним. Відповідно до п. 3.5 Кредитного договору нанесенням власноручного підпису під цим договором, позичальник підтверджує та засвідчує, що вся інформація та/або документи, надані ним банку є повного та достовірною у всіх відношеннях і він зобов`язується повідомляти банк про будь-які зміни в цій інформації, що можуть статися не пізніше, ніж через 3 банківські дні від настання таких змін. Під час видачі кредиту в банку позивач проходив ідентифікацію і верифікацію особи для оформлення та отримання кредиту ним було надано паспорт - книжечка громадянина України старого зразка та ідентифікаційний код. Крім того, в системі обліку боржників наявні дві фотографії позивача, які були зроблені під час оформлення кредитного договору та видачі кредитної картки у приміщенні відділення АТ «Ідея Банк». Тобто особа позивача була встановлена банком при оформленні та видачі кредиту. Тобто голослівними та необгрунтованими є твердження позивача про викрадення паспорту, так як ним не додається до позовної заяви жодних документів, документальних підтверджень щодо звернення до правоохоронних органів у відповідності до ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України про викрадення паспорта. Відповідно до викладеної у позовній заяві інформації, банк приходить до висновку, що позивач умисно приховав факт наявності у нього нового паспорту у формі ІД - картки при оформленні кредиту, натомість надав банку недійсні документи. Також представник відповідача просив суд відмовити позивачу у стягненні 25 тисяч гривень на надання правової допомоги, оскільки дана сума є неспівмірною із складністю справи, а також до матеріалів справи не додано доказів . Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення. Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною, 19 серпня 2021 року вчинено виконавчий напис за N9 4566, щодо стягнення заборгованості на користь АТ "Ідея Банк" з [PERSON] на загальну суму 112806,86 грн. Судом встановлено, що 25.11.2021 року позивачем отримано лист від приватного виконавця Яцишина А.М. разом з постановою ВП 67410087 від 17.11.2021 року про арешт майна боржника. Судом встановлено, що позивач [PERSON] діє на підставі паспорту серії [NUMBER] , що виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15 06.1999 р., при цьому вказаний паспорт разом з ідентифікаційним кодом були у заявника викрадені (загублені) у 2018 році, а 11.10.2018 року позивачем було отримано, замість втраченого, новий паспорт за № [NUMBER] , що також підтверджується довідкою про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру за № 935671-2021 від 04.12.2021 р., яка отримана позивачем 12.12.2021 р. Згідно із статтею 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про іпотеку», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року (далі - Перелік документів). Згідно з пунктом 2 Переліку документів для одержання виконавчого напису додаються оригінал кредитного договору та засвідчена виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до пункту 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України №296/5 22 лютого 2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №161/6092/18-ц). Крім того, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Таким чином, встановлено, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимоги статті 88 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки належних документів, які б підтверджували безспірність заборгованості нотаріусу надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування , заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати , зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову представнику позивача в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 25 000 грн.

Outcome: partial