Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що у приватній власності позивачки є квартира [ADDRESS] . Разом із нею проживав та був зареєстрований її колишній чоловік. На даний час шлюб між ними розірвано, т відповідач хоч і зареєстрований у квартирі, однак фактично не проживає з 05.08.2019 року. З того часу відповідач квартирою не користується, своїх речей не зберігає, не надає кошти на утримання квартири, оплату комунальних послуг, проведення ремонтних робіт, проте у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, чим створює позивачці перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні її майном. , що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду\~від 29.10.2021\~року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачам відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Позивачка в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. На підставі\~ст. 280 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 16.05.1994 року, [PERSON] , діюча від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] , [PERSON] продали , а [PERSON] купила квартиру під номером [ADDRESS] , що складає 7/1000 частин жилого будинку А, цегляного, жилою площею 3\~813,0 кв.м.,1970 оку побудови, в [ADDRESS] (а.с.4-7) Відповідно до Акту №162 від 06.08.2021 року, [PERSON] , 1962 року народження, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, однак, не проживає з 05.08.2019 року по даний час. (а.с.10). Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.76, 77, 78, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими і вони свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною їй власністю та підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житлом, так як він без поважних причин понад рік відсутній в ньому, за відсутності між позивачкою і відповідачем домовленості про це, і відсутністю причин передбачених законом, які вважаються поважними. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідач не проживає у вищевказаній квартирі без поважних причин більше одного року, але будучи зареєстрованим у даній квартирі перешкоджає позивачці належним чином використовувати своє право власника на квартиру, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 908,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного, згідно ст. ст.317, 321, 346, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved