Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-28 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що [PERSON] звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву № б/н від 21 вересня 2015 року та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 27 100,00 грн. Позивач зазначає, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 27 січня 2022 року виникла заборгованість у розмірі 31 762 грн 04 коп, з яких: 25 622 грн 67 коп - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6139 грн 37 коп - заборгованість за простроченими відсотками. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] 31 762 грн 04 коп заборгованості за кредитним договором № б/н від 21 вересня 2015 року та судові витрати. Ухвалою судді від 28 лютого 2022 року прийнято позовну заяву Банку до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 29 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Банку Кіріченка В. М. про огляд веб-сайту. Представник позивача Лук`янчук О. А. у судове засідання не з`явився, у поданій до суду письмовій заяві просить розгляд справи проводити за його відсутності, вказує, що позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неприбуття суд не повідомив, відзив на позов не подав. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 вересня 2015 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Цей договір укладений сторонами шляхом підписання [PERSON] і представником банку анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Умовами надання банківських послуг та Тарифами Банку, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. Як слідує із довідки Банку, відповідачу надавалася кредитна картка Універсальна [NUMBER] терміном дії до 03/22. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , останньому було встановлено кредитний ліміт у розмірі 27 100,00 грн, який неодноразово змінювався, а 31 серпня 2021 зменшився до 0,00 грн. З виписки по особовому рахунку вбачається, що [PERSON] отримував кредитні кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість. Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідач користувався картковим рахунком, використовував кредитні кошти і цим самим прийняв пропозицію Банку та уклав кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. У зв`язку із порушенням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором щодо не погашення кредитної заборгованості, у Банку виникло право вимоги до останнього щодо повернення всієї суми кредиту, яка станом на 27 січня 2022 року становила 31 762,04 грн, з яких: 25 622,67 грн - заборгованість за тілом кредиту (за простроченим тілом кредиту); 6139,37 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Разом з тим, положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови та Правила надання банківських послуг Банку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Як вбачається із позовної заяви Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки за користування кредитом. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці: Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та саме в зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору Банком було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із відповідачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для стягнення із відповідача відсотків за користування кредитними коштами. Також, суд виходить із того, що копія паспорту споживчого кредиту від 19 квітня 2018 року, що доданий Банком до позовної заяви, не є невід`ємною частиною кредитного договору, що укладений між сторонами, та не є узгодженням сторонами цього кредитного договору умов сплати відсотків за користування кредитними коштами. Так, термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Законі України «Про споживче кредитування» (Закон № 1734-VIII) лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» і у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону № 1734-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний ознайомити позичальника для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. І паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон № 1734-VIII включає до форми договору про споживчий кредит (ст. 13). Більше того, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо. Також вказано, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною лише до 04 травня 2018 року. А тому паспорт споживчого кредиту не містить відомостей про те, які саме із зазначених у ньому умов: відновлювальна кредитна лінія шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці до 50 000 грн чи до 75 000 грн, яка процентна ставка за межами пільгового періоду, відсотків річних 43,2 % чи 42 % річних були прийняті відповідачем. Крім того, суд не бере до уваги підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту з ознайомленням його з умовами кредитування, оскільки такий паспорт споживчого кредиту датований 19 квітня 2018 року і його не існувало на час укладення відповідачем кредитного договору від 21 вересня 2015 року, тому відсутні підстави вважати, що сторони в письмовому вигляді обумовили істотні умови кредитного договору на час його укладення. Таким чином, матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, тому надані Банком розрахунки заборгованості достовірно не вказують на розмір невиконаного відповідачем зобов`язання та є неналежним доказом. Отже, факт невиконання відповідачем зобов`язання за кредитним договором від 21 вересня 2015 року у частині сплати простроченої заборгованості за відсотками не доведений, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Тому в суду наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного простроченого тіла кредиту у розмірі 25 622 грн 67 коп. Отже, пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню і судові витрати. При розподілі судових витрат суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 31 762 грн 04 коп і задоволено на суму 25 622 грн 67 коп, тобто на 80,67 % (25 622,67х100:31 762,04). Таким чином, з [PERSON] на корить Банку слід стягнути 2001 грн 42 коп (2481х80,67%) судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial