Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-07 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 22.02.2003 виконкомом Запрудянської сільської ради Рокитнянського району Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 2 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 22.02.2003). Від шлюбу мають чотирьох спільних дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] , та синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що спочатку їх сімейне життя складалось добре, проте з часом стосунки між ними погіршилися. Це призвело до постійних сварок та, як наслідок до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Спільне життя з відповідачем не склалось з причин відсутності взаєморозуміння між ними та байдужості до життя та проблем кожного. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. З 2018 року вони проживають окремо та не підтримують сімейних стосунків. Спільного господарства не ведуть та мають окремі бюджети. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе. Рішення про розірвання шлюбу вона прийняла остаточно та намірів змінювати його не має. Крім того, діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Жодної фінансової підтримки від відповідача вона не має. Відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні не має, отримує дохід, а тому може сплачувати аліменти. Відповідно до вимог статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Позивачка вважає, що стягненням аліментів на утримання дітей з відповідача буде забезпечена їх рівність в обов`язку утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Позовна заява надійшла до Рокитнянського районного суду Київської області 19.05.2021. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 19.05.2021 зазначена справа передана у провадження судді Чорненької О.І. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 01.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 08 годину 30 хвилин 16.07.2021. Зазначена ухвала поштовим зв`язком направлена сторонам у справі. Відповідачеві разом з ухвалою направлено копію позовної заяви з доданими документами. Одночасно відповідачеві роз`яснено його право подати відзив на позов. 16.07.2021 розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 08 годину 30 хвилин 14.09.2021. 14.09.2021, 03.11.2021, 10.12.2021, 28.01.2022 справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному та призначено до розгляду на 09 годину 30 хвилин 08.04.2022. Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася. Однак, через канцелярію суду, подала заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримує повністю та просить розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився та про причини неявки суд не повідомив, своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. Для участі у розгляді справи відповідача було викликано шляхом надіслання судових повісток за адресою місяця реєстрації відповідача, що підтверджується зворотніми поштовими відправленнями від 13.07.2021, 05.10.2021 та 21.12.2022 з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. Додатково про місце, час та дату слухання справи відповідача було викликано шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті суду 19.07.2021, 07.10.2021, 03.11.2021 та 31.01.2022. За таких обставин суд розглядає справу за наявними письмовими матеріалами. На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 22.02.2003 уклали шлюб, який зареєстрований виконкомом Запрудянської сільської ради Рокитнянського району Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22.02.2003. Від шлюбу мають чотирьох спільних дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 02.02.2004, дочку [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.10.2017 та синів: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 20.07.2010 та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19.02.2020. З позовної заяви судом встановлено, що спочатку сімейне життя між сторонами складалось добре, проте з часом стосунки погіршилися. Це призвело до постійних сварок та, як наслідок до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Спільне життя з відповідачем не склалось з причин відсутності взаєморозуміння між ними та байдужості до життя та проблем кожного. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. З 2018 року вони проживають окремо та не підтримують сімейних стосунків. Спільного господарства не ведуть та мають окремі бюджети. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе. Рішення про розірвання шлюбу позивачка прийняла остаточно та намірів змінювати його не має. Крім того, діти проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні. Жодної фінансової підтримки від відповідача вона не отримує. Відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні не має, отримує дохід. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступного. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статтей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». Суд вважає зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Як встановлено в судовому засіданні вільна згода на спільне проживання між сторонами по справі відсутня. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу, та під час його розірвання. Відповідно до частини 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись. Відповідно до статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотні значення. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. У відповідності до положень частини 2 статті 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 3 статті 182 СК України передбачено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно зі статтею 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно до частини другої статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Водночас, доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Оскільки законодавець передбачив обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, з урахуванням стану здоров`я та майнового становища сторін, можливості у відповідача надавати таку допомогу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей, підлягають задоволенню. Судом встановлено, що безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач є неспроможним надавати таку допомогу, суду не надано. З огляду на це, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Тому за вказаних обставин, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивачки про стягнення із відповідача на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , та синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з дня звернення з позовом до суду, тобто з 19.05.2021, і до досягнення старшою дитиною повноліття. Визначений судом розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Також суд вважає, що сім`я сторін остаточно перестала існувати, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя та їхніх дітей і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Щодо судових витрат Згідно з вимогами частини першої статті 140 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн, сплачений нею при поданні позовної заяви, що підтверджується фіскальним чеком № 70 від 13.05.2021. Крім того, на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір сплачується у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на дату подання позову. Таким чином мінімальна сума судового збору, яка підлягає сплаті становить 908 гривень. Враховуючи зміст наведених правових норм суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved