Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) третя особа - служба у справах дітей Рахівської міської ради про надання дозволу на оформлення документів на тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька, збільшення розміру аліментів. В обґрунтування позову зазначає, що у шлюбі з Відповідачем вона перебувала протягом 2011-2015 років. [INFO] у них народився син [PERSON] . У грудні 2014 року вони припинили шлюбні відносини, а відповідно до рішення Рахівського районного суду від 31.05.2015 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з Позивачкою та за рішенням Рахівського районного суду від 14.07.2017 з Відповідача стягуються аліменти у примусовому порядку в розмірі 1300 гривень, щомісяця. Відповідач зазначену суму аліментів сплачує через родичів систематично, сам перебуває за кордоном, де працевлаштований. Відповідач уникає будь-якого спілкування з Позивачкою з приводу його участі у вихованні сина. Вона сама піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує більшу частину потреб дитини. Син бажає розвиватися, подорожувати та вивчати іноземні мови, хоче поїхати з нею до Чехії. 27 лютого 2020 вона уклала шлюб з [PERSON] і [INFO] у них народилася донька, [PERSON] . Її чоловік, [PERSON] , працевлаштований в Чеській Республіці. На початку року вона повідомила Відповідача про її намір влітку виїхати з дітьми до чоловіка в Чеську Республіку, а звідти на відпочинок в Туреччину. Відповідач через свого представника передав повідомлення, що приїде в Україну і надасть у нотаріуса письмову згоду на виїзд сина у її супроводі за кордон для відпочинку та оздоровлення на літній проміжок часу без мети постійного проживання за межами України. Проте влітку 2021 року повернувшись додому із закордону Відповідач категорично, необґрунтовано відмовив їй у наданні згоди на оформлення документів сину та на тимчасовий виїзд дитини у її супроводі за кордон. Її наполягання на зустріч [PERSON] з дитиною, навіть через посередництво його родичів та їхніх спільних друзів, Відповідачем були проігноровані. Він не захотів спілкуватися з сином жодного разу ні до літа цього року, ні відколи влітку повернувся додому, відмовився піти з сином до школи на свято 1 Вересня. Такі дії Відповідача призвели до неможливості оформлення документів на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, скасування запланованої поїздки з дитиною на відпочинок за кордоном, вимушений її від`їзд за кордон без сина, додаткових, незапланованих та безпідставних фінансових затрат. Жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в оформленні документів, відмови спілкуватися з сином відповідач не наводить. Вважає таку позицію Відповідача як батька дитини шкодить її інтересам та перешкоджає всебічному та гармонійному розвитку сина. Відсутність причин, за якими Відповідач відмовляє їй у наданні згоди на короткостроковий виїзд дитини за кордон України на відпочинок та оздоровлення, вказує на зловживання ним своїми батьківськими правами та завдання моральної травми своїй дитині. Можливість отримання одноразової згоди в судовому порядку на виїзд дитини за кордон України без згоди батька, зазвичай, займає великий проміжок часу і на момент набрання рішенням суду законної сили можуть сплинути строки для оформлення проїзних документів та мине період канікул. У такому випадку отримання згоди на виїзд дитини за кордон не пов`язаний з виїздом на постійне місце проживання разом з матір`ю або на довгострокове перебування за межами України й тому внаслідок ухвалення такого рішення право батька на піклування, спілкування з дитиною чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується. Отже, пасивна участь Відповідача в житті сина (виключно сплата аліментів) спричинена неналежним усвідомленням ним необхідності його участі у вихованні сина. Після розірвання шлюбу Відповідач не був позбавлений можливості спілкуватися з сином, однак ухилився від спілкування, що призвело до того, що у дитини формується ставлення до нього як до чужої людини. Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи, до життя, непідтримання ним захоплень дитини, необізнаність про стан здоров`я дитини свідчить про відсутність емоційного зв`язку між дитиною та батьком, є результатом відсутності сталого спілкування між ними. Таким чином винна поведінка Відповідача, в частині свідомого нехтування своїми обов`язками, формує передбачені ст. 164 Сімейного кодексу України підстави для позбавлення його батьківських прав. Неможливість виїзду дитини за кордон разом з мамою, вона змушена пояснювати сину упертою і необдуманою позицією батька, який по суті створив перешкоди виїзду дитини з нею на відпочинок, що завдало психологічного дискомфорту дитині, емоційний стан сина ускладнюється відсутністю батька в його житті, дитина шукає заміни у спілкуванні з вітчимом. Тому з метою усунення зневажання права сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток його особистості, вважає, що слід попередити Відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, приходити для особистого спілкування до сина другу та четверту неділю щомісяця та попередити його про наслідки невиконання такого зобов`язання у формі можливого позбавлення батьківських прав, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У зв`язку з наведеним просить дозволити їй, [PERSON] , оформляти документи для тимчасового виїзду за межі України неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , дозволити його одноразове вивезення за кордон без згоди та супроводу батька, [PERSON] , [INFO] , щороку на період з червня до кінця серпня, новорічні й різдвяні свята у період з 20 грудня по 10 січня, у її супроводі з метою відвідання членів сім`ї, оздоровлення і відпочинку дитини, туризму, для забезпечення її повного, гармонійного, фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Попередити Відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, зобов`язати приходити на особисті зустрічі з дитиною кожну 2 та 4 неділю щомісяця, покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням Відповідачем батьківських обов`язків. Збільшити розмір аліментів, визначений за рішенням суду від 14.07.2017, що стягуються з Відповідача, з 1300 гривень до 1968,20 гривень, щомісяця, за рахунок індексації визначеного рішенням суду розміру аліментів, а також стягнути з Відповідача суму індексації аліментів за період з грудня 2016 року по серпень 2021, як різниці між сплаченою сумою аліментів та індексованою, в розмірі 20961 гривні. Ухвалою Рахівського районного суду від 13.09.2021 було відкрито провадження у даній справі, визначено розгляд справи провести у порядку загального позовного провадження та запропоновано Відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати суду відзив на позовну заяву і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідач, [PERSON] , про відкриття провадження у даній справі повідомлений 12.10.2021, що підтверджується повідомленням Укрпошти про вручення поштового відправлення, відзив на позов подав лише 22.02.2022 року, тобто з порушенням строків, встановлених на подання відзиву, клопотання про поновлення пропущених строків не подавав, отже відзив на позов, відповідно до ст. 126 ЦПК України, суд залишає без розгляду. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, 04.05.2022 [PERSON] надіслав на електронну адресу Рахівського районного суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позов просить задовольнити повністю. В судове засідання Відповідач, [PERSON] , не з`явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений 08.04.2022, що підтверджено даними за результатами завантаження трек-номеру відправлення на офіційному сайті Укрпошти, про поважність причин неявки суд не повідомив, підстав для відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням на території України воєнного стану суд не вбачає, оскільки на території Закарпатської області активний бойових дій не здійснюється, доступ до суду не обмежений, поштові відділення Укрпошти та Нової пошти працюють у звичному режимі, інтернетзв`язок також функціонує повноцінно й у суду є електронна адреса, якою можуть скористатися сторони для подання заяв та клопотань, за таких обставин громадяни можуть звертатися до суду із заявами у будь-який спосіб, але відповідач таким правом не скористався. Представник третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Рахівської міської ради в судове засідання не з`явився, представник служби - Штодлер Галина надала суду висновок органу опіки та піклування Рахівської міської ради та заяву про розгляд справи за відсутності представника служби у справах дітей. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що Відповідач в установлений законом строк відзив не подав, у матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Як вбачається з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, ч. 1 ст. 5 ЦПК України. Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 24 липня 2011 року, який було розірвано Рахівським районним судом Закарпатської області згідно з рішенням від 31 грудня 2015 року. Згадане рішення суду набуло законної сили 02.02.2016 року. За час перебування сторін в шлюбі у них народився син, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 31.12.2015 було присуджено до стягнення з Відповідача аліменти в користь Позивачки на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі - по 1300 (одна тисяча триста) гривень, починаючи з 29.03.2016 року до досягнення дитиною повноліття. Однією з вимог [PERSON] є збільшення розміру аліментів на утримання сина, що був присуджений за рішенням Рахівського районного суду від 31.12.2015 року з 1300 гривень до 1968,20 гривень. Як підставу Позивачка зазначила, що дитина проживає з нею, що підтвердила довідкою виконавчого апарату Рахівської міської ради №458 від 13.05.2021 року та актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 13.05.2021, складеним депутатом міської ради [PERSON] . Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ЗУ «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ, такий визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Частина 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. А звідси, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Враховуючи, що аліменти на утримання сина Позивачки [PERSON] , [INFO] , були присуджені у твердій грошовій сумі в розмірі 1300 гривень, і з часу присудження аліментів змінилися обставини, зокрема на час присудження аліментів дитина була дошкільного віку, а на даний час сину сторін виповнилося повних 8 років, отже зі збільшенням віку збільшилися й потреби дитини, адже син навчається у школі й для здобуття належної освіти необхідні додаткові засоби (підручники, зошити, інше шкільне приладдя), тому суд погоджується, що розмір аліментів необхідно збільшити й сума заявлена Позивачкою - 1968,20 гривні є такою, що зможе забезпечити хоча б мінімальні потреби дитини, тому позов у цій частині підлягає задоволенню. Що стосується стягнення з Відповідача суми індексації аліментів за період з грудня 2016 року по серпень 2021 року в розмірі 20961 гривні, то тут слід зазначити таке. Частинами 1 та 2 статті 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, до яких належить і розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Верховний Суд України у своїй постанові від 06 листопада 2013 року, прийнятій у справі № 6-113цс13 висловив позицію про те, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої статті 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно з пунктом 8 статті 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від N 17 липня 2003 року № 1078. Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку з індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Отже, з правового аналізу статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» можна зробити висновок, що індексація аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі проводиться лише у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила 103 відсотки. При цьому, з огляду на Порядок проведення індексації грошових доходів населення, зокрема, Додаток 1 «Приклад обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації» до Порядку, індексація проводиться щомісячно (колонка «Величина приросту індексу споживчих цін для проведення індексації» у таблиці Додатку 1), починаючи з місяця, у якому величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації і подальша зміна розміру індексації відбувається у разі, коли індекс споживчих цін наростаючим підсумком знову перевищить поріг індексації. Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 10-4 Порядку обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється з місяця, в якому призначено аліменти. Таку правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2021 року, справа № 947/14712/20 провадження № 61-7126св21. З часу присудження в користь [PERSON] аліментів на утримання дитини індекс інфляції змінювався так: Зведена таблиця індексів інфляції за період, який Позивачка просить стягнути індексацію (%) Рік 2017 2018 2019 2020 2021 Січень 101,1 101,5 101,0 100,2 101,3 Лютий 100,9 101,0 100,9 100,5 99,7 101,0 Березень 101,8 101,1 100,9 100,8 101,7 Квітень 100,9 100,8 101,0 100,8 100,7 Травень 101,3 100,0 100,7 100,3 101,3 Червень 101,6 100,0 99,5 100,2 100,2 Липень 100,2 99,3 99,4 99,4 100,1 Серпень 99,9 100,0 90,7 99,8 Вересень 102,0 101,9 100,7 100,5 Жовтень 101,2 101,7 100,7 101,0 Листопад 100,9 101,4 100,1 101,3 Грудень 101,0 100,8 99,8 100,9 Всього за рік*113,7 109,8 104,1 105,0 Отже, в період сплати аліментів в користь [PERSON] . індекс інфляції жодного разу не перевищував 103 відсотки, а отже й вимога [PERSON] про стягнення аліментів до задоволення не підлягає. Особа діє у цивільних, у тому числі в сімейних, відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, повинна додержуватися моральних засад суспільства, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 7 ч.ч. 1-4, 7, 9, 10, ст.ст. 8, 9, 10 СК України, ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України). Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці: зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2); поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5); поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну; щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2); докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1); визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2); визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом (ст. 31 ч. 1); жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41). СК України узгоджується з приписами Конвенції про права дитини та встановлює правила, за якими, зокрема: мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 ч. 1); батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину (ст. 150 ч.ч. 2, 4); батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 ч.ч. 1, 3); мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153). здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2); питання виховання дитини за загальним правилом вирішується спільно (ст. 157 ч. 1). Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Конституція України гарантує право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя; фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 271, ст. 272 ч. 1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення: ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Тож право на свободу пересування не є абсолютним і здійснюється особою з дотриманням установлених для цього державою правил, зокрема, щодо перетинання державного кордону України. Відповідно до Преамбули, ст. 3 Закону № 3857-XII, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється з дотримання вимог цього Закону, інших актів законодавства та згідно з Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57. За приписами п. 4 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Окрім цього, питання тимчасових виїздів дитини за кордон регулюються положеннями ст. 157 ч. 5 СК України, згідно з якими, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Таким чином, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди - подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Зазначене відповідає також правилам щодо необхідності досягнення правової визначеності у відповідних відносинах. Всупереч установленим законодавством правилам, [PERSON] пред`явила вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон не зазначаючи конкретно, до якої країни такий повинен бути здійснений, зазначаючи при цьому, що такий дозвіл має бути наданий щороку за період з червня до кінця серпня та новорічні й різдвяні свята з 20 грудня по 10 січня, вважаючи цей виїзд тимчасовим. Утім, такий виїзд дитини за кордон вочевидь не має ознак періодичних тимчасових виїздів у конкретну країну (країни), з визначеною метою на визначені періоди часу, чим фактично ставить Відповідача та суд у ситуацію, коли взагалі не відомо те, куди саме виїжджатиме дитина, та й мету виїзду зазначає відпочинок, оздоровлення та відвідування членів родини, при цьому не додає жодних доказів того, що дитина хворіє та потребує будь-якого лікування чи покращення здоров`я тощо та не надає жодних доказів того, що дитина буде забезпечена там житлом й іншими життєво необхідними засобами. Позивачка не надала суду й доказів того, що вона має фінансову можливість забезпечити таку поїздку дитині, а Відповідач не має певної міри матеріально надати таку можливість дитині, і лише вона як заявник може сприяти тому, що дитина відпочиватиме, лікуватиметься чи буде оздоровлюватися за кордоном, тобто з користю проведе поїздку. Крім того, Позивачка не надала жодних доказів (копії направлених нею заяв, звернень тощо) ухилення Відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Рахівська міська рада як орган опіки та піклування надала суду висновок про недоцільність надання дозволу на оформлення документів та тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька від 02.05.2022 №02-36/403, в якому зазначено, що на виконання ухвали Рахівського районного суду від 13.09.2021 було здійснено обстеження умов проживання позивачки [PERSON] та відповідача, [PERSON] за місцем їх реєстрації, але вказані громадяни перебувають у Чеській Республіці. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Таким чином, враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу у майбутньому на постійні виїзди дитини за кордон без чіткого зазначення конкретної країни прямування, відповідного часового проміжку перебування у цій державі та конкретної мети, без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, та фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, тому вимога [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон не зазначаючи конкретно, до якої країни такий повинен бути здійснений, зазначаючи при цьому, що такий дозвіл має бути наданий щороку за період з червня до кінця серпня та новорічні й різдвяні свята з 20 грудня по 10 січня не грунтується на вимогах закону та не може бути задоволений. Проте, 24 лютого 2022 року Верховна Рада України ухвалила Закон України Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні". Згідно з даним Указом № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнний стан запроваджується з 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Таке рішення ухвалено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства. 15 березня 2022 року Верховна Рада України ухвалила Закон про затвердження Указу Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні". Указом передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. 21 квітня 2022 Верховна Рада України ухвалила Закон про затвердження Указу Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні". Указом передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що період на який неповнолітня дитина сторін, [PERSON] , [INFO] , може тимчасово виїхати за кордон у супроводі матері [PERSON] , за відсутності згоди батька [PERSON] , слід визначити з дня набрання рішенням суду законної сили до моменту закінчення воєнного стану в Україні, оскільки такий дозвіл відповідатиме інтересам дитини, через те, що на території України проводяться активні бойові дії, які вже мають катастрофічні наслідки, ставлять сім`ї у кризові ситуації, в умовах ведення бойових дій діти є найвразливішою групою, оскільки дитячий організм усе ще розвивається, а війна становить серйозну загрозу як для фізичного, так і для психічного здоров`я дітей, тому саме на період воєнного часу виїзд дитини за кордон відповідатиме її інтересам. Суд вважає, що у задоволенні вимог позивачки про попередження Відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, зобов`язати його приходити на особисті зустрічі з дитиною кожної 2,4 неділі щомісяця та покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням Відповідачем батьківських обов`язків, слід відмовити з огляду на таке. Частина 4 статті 155 Сімейного кодексу України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі статтею 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Якщо батьки не дійшли згоди щодо виховання дитини, то такі спори вирішуються органом опіки та піклування або судом. Зокрема, ст. 158 Сімейного кодексу України передбачає вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, де за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Стаття 159 Сімейного кодексу України передбачає можливість вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, у разі якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Аналізуючи вказані норми Сімейного кодексу України, слід прийти до висновку, що суд вирішує спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї лише у разі наявності перешкод для цього з боку одного з батьків. Позивачка пред`являючи вимоги, які стосуються участі Відповідача у вихованні сина, не надала суду жодних доказів ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків щодо належного ставлення до дитини та особистих зустрічей з ним. Також, [PERSON] не надала суду доказів створення їй будь-яких перешкод з боку відповідача, зокрема наявності рішення органу опіки та піклування й ухилення від виконання такого рішення, за захистом яких вона б могла звернутися саме до суду задля усунення цих перешкод. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, зокрема сплачений судовий збір в сумі 908 гривень за розгляд немайнової вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон слід стягнути з Відповідача в користь Позивачки. Крім того, підлягає до стягнення з Відповідача в спеціальний фонд державного бюджету судовий збір в сумі 992,40 гривні за розгляд судом вимоги про стягнення аліментів.

Outcome: partial