Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

19 березня 2021 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про повернення грошових коштів. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 11 лютого 2011 року до позивачки звернувся [PERSON] з проханням позичити йому 22 000 гривень. Враховуючи дружні на той час стосунки між сторонами і на той час у позивачки була така сума грошей, позивачка погодилася позичити 22 000 гривень за умови повернення відповідачем зазначеної вище суми до 31.09.2011 року. Саме на цих умовах позивач та відповідач і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч підписав позивачу розписку і отримав гроші. Передача коштів при наданні позики відбувалася у присутності свідка [PERSON] . У обумовлений сторонами строк до 31.09.2011 року погашення позики не відбулося. Напередодні відповідач повідомив позивачку, що в нього відсутня необхідна сума коштів та просив продовжити строк позики до 31.06.2018 року. Оскільки на той час між позивачем та [PERSON] продовжувалися дружні стосунки, позивачка погодилася на продовження строку погашення позики. Тобто сторонами був змінений строк погашення позики до 31.06.2018 року. Про продовження строку погашення позики відповідачем було власноруч написано в розписці від 11.02.2011 року. Однак у 2018 році відповідач почав уникати спілкуватися з позивачем. У встановлений строк до 31.06.2018 року позика погашена не була, кошти не повернуті. На момент звернення з цим позовом до суду позика і грошові кошти позивачу не повернуті відповідачем. Останній уникає спілкування з позивачем, відповіді, коли будуть повернуті кошти, отримані на підставі розписки від 11.02.2011 року, відповідач не надає. 30 листопада 2020 року позивач письмово звернулася з претензією до відповідача з вимогою повернути позику. Претензія містила банківські реквізити позивача для перерахування коштів. Претензія була направлена цінним листом з описом вкладення та отримана відповідачем 01.12.2020 року, про що свідчить трекінг листа, отриманий із сайту АТ «Укрпошта». Жодна відповідь на претензію позивача не була надана відповідачем, кошти повернуті не були. Просить суд стягнути з відповідача кошти в сумі 22 000 грн., 3 711,40 грн. інфляційні втрати, 1781,10 грн. 3 % річних та судовий збір. 08 квітня 2021 р. відкрито провадження у справі та розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06 травня 2021 року відповідачем поданий відзив на позовну заву, в якому просить відмовити у задоволенні позовну у повному обсязі. В обгрунтування заперечень відповідач вказує, що позивачка працювала на ПП «Візель-Оіл» головним бухгалтером, а відповідач був директором вказаного підприємства. Також позивачка перебувала у трудових стосунках з ФОП [PERSON] , дружиною відповідача. Відповідач з дружиною отримували у 2007 році у позику кошти у позивачки та повністю повернули борг і проценти. 11 лютого 2011 року позивачка заявила про наявність заборгованості перед нею по зарплаті на суму 22 000 грн. В подальшому під психологічним тиском внаслідок погроз з боку позивачки щодо звернення до правоохоронних органів, відповідач підписав розписку, додану до позову. Вказував, що факт передачі коштів за розпискою не відбувався, а свідка [PERSON] при написанні розписки взагалі не було, що підтверджується відсутністю напису вказаної особи у оригіналі розписки, який перебуває у відповідача. По вказаній розписці позивачці були виплачені 5000 грн., згодом за згодою сторін до розписки відповідачем внесений запис про продовження розрахунку до 31.05.2013р. Після цього позивачка повернула борговий документ та відповідач припинив їй виплачувати кошти. Отже, відповідачка не довела свої позовні вимоги, не мала підстав для подання позову, оскільки порушення її прав з боку відповідача не було, пред`явлення позову вважає зловживання правом з боку позивачки. Зазначає, що подана до суду позивачкою копія розписки є підробленою, зокрема позивачка у ній домалювала цифру 3 у даті розрахунку 31.05.2013р., переробивши її на 31.05.2018р. Заперечив, що сторонами погоджувався строк повернення позики до 31.05.2018р. Втручання позивачки в текст боргового документа підтверджує зміст оригіналу розписки, наявний у відповідача. В дійсності сторонами погоджувався строк повернення боргу за розпискою від 11.02.2011р. не пізніше 31.05.2013р. і в зв`язку з цим строк позовної давності щодо вимоги про повернення коштів за вказаною розпискою сплинув 30.06.2016р. 24 травня 2021 року позивачкою подана відповідь на відзив, у якій зазначила, що жодного тиску на відповідача не чинила, з даного приводу звернень до правоохоронних органів не було. Підписуючи розписку, відповідач розумів, що бере на себе боргові зобов`язання. Перебування у трудових відносинах не позбавляє позивача можливості надати позику своєму роботодавцеві та його дружині. 01 червня 2021 року відповідачем подане заперечення, в якому наполягав, що гроші позивачка йому не передавала, на підтвердження позову надала підроблену розписку, строк давності по якій минув 30.06.2016р. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, вказала, що їй дійсно була повернута частини позики, про що вона здійснювала записи на розписці відповідача, однак в зв`язку з наявністю невиконаних боргових зобов`язань його дружиною при зверненні до суду нею не враховувались вказані суми для зменшення боргу. Також заперечувала будь-яке втручання до тексту розписки шляхом виправлення строку продовження розрахунку з 2013 на 2018 рік. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав удаваності боргового документу, підроблення позивачкою напису про строк виконання зобов`язання у розписці та пропуску позивачкою строку позовної давності на момент звернення до суду. Спірні правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Судом встановлено, що 11 лютого 2011 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] безпроцентну позику - грошові кошти в сумі 22 000 грн. Вказану суму зобов`язався повернути до 31.09.2011р. На підтвердження укладення вказаного договору позики позивачкою надана боргова розписка від 11.02.2011р., підписання якої відповідач не заперечував та надав її оригінал для дослідження в судовому засіданні. Доводи відповідача про удаваність вказаного договору позики, а також укладення відповідачем договору під тиском суд вважає такими, що не підтверджені належними і допустими доказами. Викликана в якості свідка дружина відповідача [PERSON] в судовому засіданні не підписала присягу свідка, що свідчить про відмову відповідно до ст.63 Конституції України як дружини відповідача давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї. Разом з тим, стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Наданням розписки підтверджено укладення договору позики, як передбачено ч.2 ст.1047 ЦК України. Зміст розписки чітко визначає отримання коштів саме у позику та обов`язок відповідача повернути позичені кошти в строк, визначений договором, отже, такі умови договору є результатом домовленості сторін, що відповідає п. 3 ст. 3 ЦК України. Підписанням розписки відповідач у повному обсязі розумів наслідки взяття на себе боргових обов`язків та проти них не заперечував, в подальшому до розписки позивачкою вносились записи про отримання коштів в рахунок погашення позики. Зустрічних позовних вимог про оспорювання вказаного договору відповідач не заявляв, до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій позивачки щодо психологічного тиску не звертався. Оскільки вказаний договір не визнаний в судовому порядку недійсним або удаваним, отже є чинним, а тому підлягає до виконання та відмова від договірних зобов`язань в односторонньому порядку не допускається. Зі змісту розписки від 11.02.2011р. вбачається, що відповідачем повертались позивачці частини позики в таких розмірах: 28.03.2011р. - 800 грн, 31.08.2011р. - 1200 грн., 01.10.2011р. - 1000 грн., 22.10.2011р. - 1000 грн., 15.11.2011р. - 1000грн., всього повернуто 5000 грн. Проти вказаних обставин позивачка не заперечувала. Таким чином залишок неповернутої позики становить 22000 - 5000 = 17 000 грн. Оригінал боргового документа знаходиться у відповідача, однак останній не заперечувався, що після виплати позивачці вказаних у розписці сум, він припинив погашати борг. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Також, як вбачається зі змісту оригіналу боргової розписки, відповідачем вчинений напис про продовження розрахунку до 31.06.2013 року. В судовому засіданні не знайшли підтвердження об`єктивними та переконливими доказами факт погодження між сторонами строку продовження розрахунку за розпискою від 11.02.2011р. до 31.06.2018р. 06 липня 2021 року в ході судового розгляду було призначено у справі судову-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено запитання:" Чи відбулося втручання в первинний зміст усього документа - розписки від 11 лютого 2011 року, якщо так, то в який спосіб?". Витребувано у позивача оригінал розписки від 11 лютого 2011 року. Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-21/9577/ДД від 30.08.2021р. в первинний зміт документа «Расписка від 11.02.2011», а саме : в рукописному написі «31.06.2013» останню цифру «3» шляхом дописки виправлено на цифру «8», отримавши напис «31.06.2018». Питання щодо внесення змін в розписку від 11.02.2011р. в цілому не вирішувалось, так як наданий документ не являється оригіналом розписки від 11.02.2011р., в його верхній частині наявне лише зображення тексту, підпису і напису « Николаев», які нанесені електрофотографічним способом. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про недоведеність факту погодження між сторонами строку продовження розрахунку за розпискою від 11.02.2011р. до 31.06.2018р., який спростований висновком судову-технічної експертизи. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази суд вважає доведеним наявність невиконаних грошових зобов`язань між сторонами за розпискою від 11.02.2011р., строк виконання яких був погоджений до 31.06.2013р. Однак, в ході розгляду справи відповідачем та його представником була зроблена заява про застосування строків позовної давності, яка обґрунтовувались тим, що строк повернення боргу по розписці від 11.02.2011р. був продовжений за погодженням сторін до 30.06.2013р. і даний позов поданий позивачкою у березні 2021 року після спливу строку позовної давності 30 червня 2016 року. Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ст.261 ЦК України). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у цивільному процесі": сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (пункт 138)). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі N 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі N 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі N 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах N 522/2202/15-ц (пункт 61), N 522/2201/15-ц (пункт 62) та N 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі N 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі N 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі N 372/266/15-ц (пункт 51)). Згідно вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції /пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність/судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова Компанія «Юкос» проти Російської Федерації п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п. 51. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що з моменту настання погодженого сторонами строку повернення позики 30.06.2013р. позивачка могла довідатись про порушення своїх прав, однак з даним позовом до відповідача звернулась до суду лише у березні 2021 року після спливу у червні 2016 року трирічного строку позовної давності. Оскільки в ході розгляду справи відповідач та його представник заявили про застосування судом строків позовної давності при вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що порушене право позикодавця не підлягає захисту внаслідок спливу позовної давності, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом позивачем пропущений строк позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed