Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

31.01.2022 позивач, [PERSON] , звернулася до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що вона, відповідач - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Кожному з них належить 1/4 частка в цьому нерухомому майні, оскільки на підставі розпорядження начальника КП БМР Служби приватизації державного житлового фонду від 13.10.2011 №1-2-20, ця квартира була ними приватизована. Співвласники [PERSON] та [PERSON] в добровільному порядку приймають участь в утриманні квартири, оплачують свою частину комунальних послуг, а відповідач - [PERSON] ухиляється від оплати комунальних витрат. Вона вже зверталась до суду з аналогічним позовом у 2018 році та рішенням у справі №357/14300/18 від 13.02.2019 Білоцерківський міськрайонний суд стягнув з відповідача на її користь витрати на утримання спільного нерухомого майна включно по жовтень 2018 року. Нові борги відповідача починаються з листопада 2018 по жовтень 2021 включно. За цей період оплату послуг КП БМР «Білоцерківтепломережа» сплачувала вона. Також, постановою Апеляційного суду Київської області від 26.04.2018 було частково задоволено позов [PERSON] та виділено йому в користування кімнату площею 10,6 кв. м. у нашій спільній квартирі. Окремий особовий рахунок відповідач відкрив тільки в листопаді 2021 року, тому вона була змушена сплачувати комунальні послуги за цей період і за нього також. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власність зобов`язує та власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно зі ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у спільній частковій власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Отже, оскільки вони всі (позивач, відповідач, [PERSON] та [PERSON] ) є співвласниками вказаного вище нерухомого майна, то і витрати на його утримання мають нести спільно, відповідно до розміру частки в спільному майні, тобто в розмірі 1/4 частки.Так, за останні три роки вона сплатила за комунальні послуги КП БМР «Білоцерківтепломережа» - 21807,10 грн., 1/4 частина становить 5451,77 грн. Тому, просила стягнути з відповідача на свою користь витрати по оплаті комунальних послуг у розмірі 5451,77 грн. та судові витрати у справі у розмірі 992,40 грн. 09.03.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами. 02.05.2022 представник відповідача, адвокат Маліцький Олег Олександрович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що\~ відповідач заперечує проти позову з огляду на наступне. За адресою, де знаходиться власність відповідача, по [ADDRESS] , останній не проживає з січня 2015 року, а проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач перешкоджає відповідачу в користуванні його власністю за адресою де знаходиться їх спільна власність, шляхом вчинення перешкод, що полягає у заміні замків вхідних дверей. З цього приводу відповідач неодноразово звертався до правоохоронних органів. Поліцією було проведено бесіду із позивачем, та до цього часу вона не надала ключі відповідачу для вільного користування його власністю. Відповідачем для вирішення цієї ситуації цивільним шляхом було направлено лист пропозицію викупити належну відповідачу 1/4 частину квартири [ADDRESS] , іншим співвласникам в тому числі і позивачу, адже цей спосіб був би найприйнятнішим у тій ситуації яка склалася між ними. Подача позову про примусове вселення і зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні співвласником його майном не вирішить проблеми по суті, так як позивач не дасть спокійно жити та користуватися відповідачу своїм майном. Період часу, за який позивач просить стягнути грошові кошти за комунальні послуги, відповідач у спільній квартирі не проживав через вчинення перешкод у користуванні своєю частиною нерухомого майна безпосередньо позивачем. Позивач обрала дуже вигідний для себе спосіб користування і володіння спільним частковим майном, а саме вона користується всією цілою частиною квартири, а частину комунальних послуг при цьому хоче компенсувати за рахунок іншого співвласника - відповідача, якого ж сама не допускає до користування своєю частиною квартири. А тому, вимоги позивача щодо відшкодування витрат на утримання нерухомого майна є незаконними. Суд має право відмовити позивачу у захисті його цивільного права та інтересу, у разі порушення ним положень ч.2- 5 cт. 13 ЦК України, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства. Неправомірні дії позивача відносно відповідача підтверджуються рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 05.02.2018 року у справі №357/14114/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Тому, просив відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути судові витрати з позивача. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 13.10.2011, виданого згідно розпорядження начальника Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду від 13.10.2011 №1-2-20 (а.с. 8), громадяни: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули в спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] , по 1/4 частині кожному, що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 9). З витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади (а.с. 43) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 4 особи: з 25.02.1997 позивач - [PERSON] , [INFO] , з 13.09.1983 [PERSON] , [INFO] , з 09.11.2004 [PERSON] , [INFO] , та з 08.04.2008 відповідач - [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується інформацією про реєстрацію його місця проживання та копії паспорта (а.с. 57). Також, встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2019, яке набрало законної сили 31.03.2019, у справі №357/14300/18 (а.с. 44-49) позов [PERSON] до [PERSON] , про відшкодування витрат з утримання нерухомого майна, задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на утримання спільного нерухомого майна у сумі 7 112,02 грн. за період з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України,\~ ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316,\~ 317,\~ 319,\~ 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,\~ відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Як зазначено вище у рішенні, квартира [ADDRESS] , яка є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права спільної часткової власності (ч.1 ст.382 ЦК України). Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року. Так, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Отже, витрати на послуги з постачання теплової енергії є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Встановлено, що сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] , є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що позивачем за період з листопада 2018 по жовтень 2021 року\~ за послуги централізованого опалення КП БМР «Білоцерківтепломережа», на яку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що підтверджується розрахунковим листом абонента (а.с. 10-16) було сплачено 20537,01 грн. та узгоджується з наявними в матеріалах справи виписками з рахунку (а.с. 17-21, 23-30). Щодо сплати за послугу КП БМР «Білоцерківтепломережа» в розмірі 1260,10 грн. за листопад 2018 року (а.с. 15), то суд оцінює її критично, оскільки належних та достовірних доказів про сплату даних послуг в даному розмірі до суду не надано. Щодо сплати за послугу КП БМР «Білоцерківтепломережа`в розмірі 89,86 грн. за жовтень 2018 року, то слід зазначити, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2019 у справі №357/14300/18, яке набрало законної сили, зокрема, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті послуг КП БМР «Білоцерківтепломережа» у сумі 4 843,70 грн. за період з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року включно, тому суд не враховує дані витрати. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що за адресою по [ADDRESS] , він не проживає з січня 2015 року, а проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом №8 складений КП БМР ЖЕК №7 (а.с. 68). В період часу (листопад 2018 року по жовтень 2021 року), за який позивач просить стягнути грошові кошти за комунальні послуги, він у спільній квартирі не проживав, через вчинення перешкод у користуванні своєю частиною нерухомого майна безпосередньо позивачем, шляхом заміни замків вхідних дверей, а тому вимоги позивача щодо відшкодування витрат на утримання майна є незаконними. Також, зазначає, що неправомірні дії позивача відносно нього підтверджуються рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 05.02.2018 року у справі №357/14114/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визначення порядку користування квартирою. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, оскільки відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , тому зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, навіть якщо він за вказаною адресою фактично не проживає. Крім того, постановою апеляційного суду Київської області від 26.04.2018, якою рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 05.02.2018у справі №357/14114/17 (відомості з ЄДРСР та а.с. 73) було скасовано та постановлено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме: встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділено в користування [PERSON] кімнату площею 10,6 кв.м., в користування [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] кімнати площею 17,3 кв.м. та 17,4 кв.м., місця загального користування - коридор, кухню, вбиральню та ванну кімнату залишено в спільному користуванні сторін, а в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Як встановлено судом, позивач [PERSON] за період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року сплатила грошові кошти за надані житлово комунальні послуги з централізованого опалення в загальному розмірі 20537 грн. 01 коп., а тому з [PERSON] на її користь підлягають стягненню грошові кошти відповідно до частки в праві власності на майно (1/4 частина), тобто 5134,25 грн., враховуючи, що позивачем доведено факт сплати вказаних кошів. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, тому стягує з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, сплачені за житлово комунальні послуги з утримання житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 5134,25 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у розмірі 934,60 грн., пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial