Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, в якому просить: -скасувати наказ №164-ос від 01.12.2021 року про звільнення [PERSON] з посади вихователя Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації; -поновити [PERSON] на посаді вихователя Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації; -стягнути з Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу; -стягнути з Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.; -стягнути з Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації на користь [PERSON] витрати за правову допомогу у розмірі 8 000 грн.; -стягнути з Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації на користь [PERSON] несплачену заробітну плату за листопад 2021 року. Стислий виклад позиції позивача У позовній заяві [PERSON] вказує, що наказом №109-ос від 01.09.2017 року її було прийнято на роботу в Центр соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації на посаду вихователя. Наказом №164-ос від 01.12.2021 року позивачку було звільнено з посади вихователя Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації на підставі п.3 ст. 41 КЗпП України «у зв`язку з вчиненням працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи». Будь-яких законних обґрунтованих підстав звільнення [PERSON] відповідач в наказі про звільнення не навів. У наказі є посилання на акт робочої комісії з проведення службового розслідування вихователя [PERSON] від 29.11.2021 року. Позивачка вважає, що наказ про її звільнення є незаконним, оскільки вона ніяких дій, які можна розцінювати як аморальний поступок, не ґрунтується на будь-яких фактичних даних. Крім того, на адвокатський запит відповідач будь-яких документів, підтверджуючі його твердження про скоєння позивачкою аморального поступку не надав. Крім того відповідач з цього приводу звернувся до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про неправомірні дії позивача, внаслідок чого відносно позивачки будо складено адміністративний протокол за ч.1 ст.173-4 КУпАП. Як вбачається з адміністративного протоколу « [PERSON] під час перебування на своєму робочому місці, а саме за адресою: [ADDRESS] , на протязі вересня-жовтня місяця 2021 року, словесно ображала малолітнього [PERSON] , [INFO] , чим вчинила психологічне насильство внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю дитини». Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2021 року провадження по справі №495/9551/21 про вчинення [PERSON] , адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-4 КУпАП - закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення». За таких обставин, що зазначені в оскаржуваному наказі, у розпорядженні щодо звільнення позивачки, у відповідача на час видачі наказу повинно бути наявне рішення суду з цього приводу, зокрема щодо притягнення позивача до кримінальної або адміністративної відповідальності. Більш того, постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області фактично засвідчено, що позивачка будь-яким чином непричетна до вчинення аморального проступку. З усього вищевикладеного випливає, що наказ №164-ос від 01.12.2021 року, яким позивачку було звільнено з посади вихователя Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації є незаконним, ґрунтується на суб`єктивній думці членів комісії, які проводили службове розслідування, є наслідком особистого конфлікту між позивачкою та керівником Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації [PERSON] , стосовно оплати праці, зокрема несплати за переробітку, інші порушення, а тому повинен бути скасований, а позивачку поновити на посаді вихователя Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, незважаючи на те ,що позивачку незаконно звільнили 01.12.2021 року, повний розрахунок відповідач провів з нею лише 16.12.2021 року, більш того за листопад відповідач взагалі не сплатив позивачці кошти, а сплатив лише 1406, 90 грн за лікарняний за жовтень 2021 року. На час подання позову вимушений прогул триває 18 днів (13 робочих днів), не сплачено за листопад (22 робочих дня). Середньоденна заробітна плата складає 203 грн. 80 коп.. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу: 7 156 грн. 90 коп. + 1 406 грн. + 8 626 грн. 78 коп. (заробітна плата за вересень) : 45 днів (кількість робочих днів у вересні-жовтні) = 382 грн..13 днів х 382 грн. = 4 966 грн. - сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на час подання позову. Розрахунок несплаченого заробітку з листопада 2021 року: 22 дні х 382 грн. = 8 404 грн .Крім того,просить суд стягнути з відповідача на ії користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звернення до суду- 20 грудня 2021 року по день винесення судового рішення з розрахудку,що ії середньоденна заробітна плаи складає 382 гривні. Також, в наслідок незаконного звільнення, позивачу була завдана моральна шкода, що полягає, у свідомому нехтуванні законними правами, приниження людської честі та гідності, а також стали джерелом негативних емоцій і переживань, вимагають зусиль для більш-менш пристойної організації свого життя. Моральними стражданнями є категорична відмова відповідача поновити позивача на роботі, сплатити належні її грошові кошти. Найбільше душевне страждання позивачу завдало те, що на момент його звільнення відповідач був обізнаний, що на утримані та виховані позивача є дитина, яка є інвалідом з дитинства [PERSON] , [INFO] , яка має діагноз: типична розумова відсталість з емоційно-вольовими порушеннями, гіперкінетичний розлад поведінки, систематичний недорозвиток мови І рівня, фокальна симптоматична епілепсія, двобічна сенсоневральна глухота. З урахування вищевикладеного, моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 10 000 грн. На підставі вищевикладеного, а також з метою захисту своїх законних прав та інтересів, захисту своєї гідності та ділової репутації позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.01.2022 року за клопотанням позивачки з Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації витребувані докази. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення. Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала заяву відповідно до якої просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання, причини неявки суду невідомі, клопотань про відкладення слухання справи не надав. У передбачений в ухвалі суду про відкриття провадження п`ятнадцятиденний строк та в продовж розгляду справи, відповідачем відзиву на позовну заяву до суду не надано, у зв`язку з чим, у відповідності до положень ч.8 ст.178, ч.2 ст.191 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами та має всі законні підстави для здійснення заочного розгляду справи, згідно ст.280 ЦПК України. Відповідно до частини першої та другої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Як визначено частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач, належно повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, не прибув на виклики у судові засідання, про причини неявки суду не повідомив; правом подачі відзиву не скористався, суд ухвалив розгляд справи здійснювати у заочному порядку на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фактичні обставини справи та норми права, якими керується суд, при вирішенні спору Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст.2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченим трудовим законодавством (ст.ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідно до наказу Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №109-ос від 01.09.2017 року позивачку було прийнято на роботу в Центр соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації на посаду вихователя. Наказом Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №164-ос від 01.12.2021 року позивачку було звільнено з посади вихователя Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації на підставі п.3 ст.41 КЗпП України «у зв`язку з вчиненням працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи». Відповідач з цього приводу звернувся до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про неправомірні дії позивачки, внаслідок чого відносно останньої будо складено адміністративний протокол за ч.1 ст.173-4 КУпАП, з якого вбачається, що « [PERSON] під час перебування на своєму робочому місці, а саме за адресою: [ADDRESS] , на протязі вересня-жовтня місяця 2021 року, словесно ображала малолітнього [PERSON] , [INFO] , чим вчинила психологічне насильство внаслідок чого могла бути заподіяна шкода психічному здоров`ю дитини». Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2021 року провадження по справі №495/9551/21 про вчинення [PERSON] , адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-4 КУпАП - закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення». За таких обставин, що зазначені в оскаржуваному наказі, у розпорядженні щодо звільнення позивачки, у відповідача на час видачі наказу повинно бути наявне рішення суду з цього приводу, зокрема щодо притягнення позивачки до кримінальної або адміністративної відповідальності. Більш того, постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області фактично засвідчено, що позивачка будь-яким чином непричетна до вчинення аморального проступку. Згідно п.3 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, яку зазначено в якості підстави звільнення Позивача, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі від №6-248цс14, аморальним проступком визначено винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Поряд з тим, у Постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року визначено, що аморальним проступком слід вважати, зокрема, появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо. Аналіз норм матеріального права викладеного у вищезазначеній постанові Верховного суду України, дає підстави для висновку про те, що якщо у разі педагог скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе, як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. А тому, звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Обставини про які зазначено в акті робочої комісії з проведення службового розслідування вихователя [PERSON] від 29.11.2021 року, наказі про звільнення, фактично свідчать про конфлікт між позивачкою та керівником Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації [PERSON]., проте відомостей про вчинення нею аморального проступку вони не містять. Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про протиправність звільнення позивача [PERSON] , саме: з підстав вчинення нею аморального проступку, несумісного з продовженням роботи. Аналізуючи встановлені обставини у сукупності з положеннями ст.43 Конституції України, ст.ст.40, 235 КЗпП України, суд приходить до висновку, що звільнення позивачки з посади вихователя Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах Білгород-Дністровської районної державної адміністрації мало місце з порушенням порядку, встановленого законом, що призвело до порушення її прав та інтересів, що має наслідком поновлення її на роботі та визнання незаконним наказу №164-ос від 01.12.2021 року. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту восьмого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою надано до матеріалів позову розрахунок заборгованості середнього заробітку за вимушений прогул. Відповідач жодним чином не спростував наданий розрахунок. На час подання позову вимушений прогул позивачки триває 18 днів (13 робочих днів), не сплачено за листопад (22 робочих дня). Середньоденна заробітна плата складає 203 грн. 80 коп.. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу: 7 156 грн. 90 коп. + 1 406 грн. + 8 626 грн. 78 коп. (заробітна плата за вересень) : 45 днів (кількість робочих днів у вересні-жовтні) = 382 грн..13 днів х 382 грн. = 4 966 грн. - сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на час подання позову. Розрахунок несплаченого заробітку за листопада 2021 року: 22 дні х 382 грн. = 8 404 грн.. Дослідивши вказаний розрахунок, суд погоджується із вказаним розрахунком та вважає за можливе задовольнити вказану позовну вимогу у повному обсязі у вказаному позивачкою розмірі. .Крім того, суд вважажє за необхідне стягнути з відповідача на користь позичваки ії середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звернення до суду- 20 грудня 2021 року по день винесення судового рішення - 26 квітня 2022 року, з розрахунку,що середньоденна заробітна плата позивачки складає 382 гривні, а саме: -за грудень 2021 року час вимушеного прогулу складає 8 робочих днів, -за квітень 2022 року час вимушеного прогулу складає 18 робочих днів, -за січень (22 робочих дня ) , лютий ( 20 робочих днів ), березень( 22 робочих дня) ,а всього час вимушеного прогулу позивачки з моменту звернення до суду ( з моменту звільнення до моменту звернення до суду розрахунок наведений окремо) складає 90 днів, тобто : 382 гривені х 90 днів вимушеного прогулу = 34 380 гривень, а всього середній зароботок позивачки з моменту незаконного звільнення по день винесення судового рішення складає - 39 346 гривень. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне визначити наступне. Так, згідно ст.43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для стягнення моральної шкоди необхідна наявність трьох обставин, які зазначені у ст. 237-1 КЗпП. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачці завдана моральна шкода, яка полягає в грубому порушенні її трудових прав, приниженні честі та гідності, ділової репутації, зміні звичних життєвих умов, необхідності відстоювати свої права та репутацію. Отже, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд задовольняє позовні вимоги позивачки стосовно стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29). Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику, в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази у справі, суд доходить до висновку, що діями відповідача, які проявилися у незаконному звільненні, що в подальшому призвело до втрати заробітку, були порушені гарантовані ст.43 Конституції України права позивача [PERSON] .. Незаконне звільнення призвело до скрутного матеріального становища, оскільки у позивача на утриманні перебуває дитина інвалід з дитинства [PERSON] , [INFO] , з діагнозом: типчина розумова відсталість з емоційно-вольовими порушеннями, гіперкінетичний розлад поведінки, системний недорозвиток мови І рівня, фокальна симптоматична епілепсія, двобічна сенсоневральна глухота. Позивачем доведено, що зазначені порушення трудових прав з боку відповідача призвели до її моральних страждань, утрати заробітку, нормальних життєвих зв`язків, втрати можливості працевлаштування і такі порушення вимагали додаткових зусиль для організації її життя, тому суд вважає, що є підстави для стягнення компенсації цієї шкоди. Отже, встановивши не законність звільнення позивача з посади на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, наявність підстав для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд дійшов висновку про доведеність позивачем заподіяння їй моральних страждань через незаконне звільнення і наявність підстав для стягнення 10 000 грн. у відшкодування заподіяної моральної шкоди. Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує наступне. У ЦПК України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Аналіз змісту наведеної частини статті дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині 48 Постанови від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц). Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123 - 130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, пункту 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Жодним чином не заперечуючи права позивача отримати всі види професійної правничої допомоги, а так само не заперечуючи кваліфікацію адвоката, який надав якісні послуги відповідно до замовлення, суд на засадах пропорційності, враховуючи наведене вище та відповідно критеріїв статті 143 ЦПК України, зокрема, співмірності і розумності, оцінює понесені позивачем витрати з точки зору мінімально необхідного їх розміру, що підлягає віднесенню на сторону відповідача з покладенням на останнього обов`язку відшкодувати такі витрати. Відповідач не надав до суду відповідне клопотання про зменшення витрат на правову допомогу. Судом при дослідженні письмових доказів встановлено, що 10.11.2021 року між адвокатом Сорокалет С.І. та позивачем [PERSON] було укладено угоду про надання послуг. Копія квитанції №1 від 18.12.2021 року свідчить, що [PERSON] на користь Сорокалет С.І. було здійснено оплату за надання правової допомоги в розмірі 8 000 грн.. Дослідивши матеріали справи, а також додані до заяви докази на понесені витрати на правничу допомогу, а також взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. Відповідно до ст.430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Outcome: approved