Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

31 січня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди (стягнення втраченої вигоди). В обґрунтування позову зазначає, що 28 лютого 2019 року Першотравенський міський суд ухвалив рішення про стягнення з відповідача на користь [PERSON] 30 000 гривень боргу, 352,40 гривень судового збору та 65,42 гривень на користь позивача компенсації за відрив від звичайних занять. Судове рішення ухвалене на підставі розписки відповідача від 28 квітня 2016 року, в якій зазначена сума коштів, отриманих відповідачем від [PERSON] в розмірі 30 000 гривень. 29 листопада 2019 року ухвалою суду було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання вказаного рішення суду з [PERSON] на [PERSON] . Як зазначив Дніпровський апеляційний суд в постанові від 15 січня 2021 року в справі №186/2021/19 - відповідно п.п.2.3 договору про заміну кредитора (відступлення права вимоги) від 15 листопада 2021 року визначено, що після підписання договору про заміну кредитора (відступлення права вимоги), за переданим правом вимоги новий кредитор набуває всі права та обов`язки кредитора, позивача, відповідно до норм ЦК України та ЦПК України, що також підтверджує передачу всього обсягу прав та обов`язків стягувача [PERSON] новому стягувачу - [PERSON] . На день звернення з даним позовом до суду, рішення Першотравенського міського суду від 28 лютого 2019 року №186/1658/18 (стягнуто з відповідача 30 417,82 грн; постанова від 15 січня 2021 року, додаткова постанова від 05 серпня 2021 року Дніпровського апеляційного суду №186/2021/19 стягнуто 11 204,20 грн, а також рішення Першотравенського міського суду від 06 квітня 2021 року №186/1690/20 стягнуто 1 014,17 грн), у примусовому порядку - виконані. Вважає, що тривалим користуванням чужими грошима відповідачем йому завдано матеріальну шкоду (упущену вигоду) відповідно ст.22 та ч.1 ст.1166 ЦК України, оскільки відповідач не повертала грошові кошти в добровільному порядку, незважаючи на неодноразові звернення щодо добровільного повернення коштів. Згідно розрахунку за період з травня 2016 року по вересень 2020 року розмір шкоди становить 26 291,14 гривень (51 643,54-25352,40 гривень). Виходячи із засад виваженості та розумності вважає за доцільне зменшити суму (упущену вигоду), яка підлягає стягненню за рішенням суду, до 25 000 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти (упущену вигоду) в розмірі 25 000 гривень та судовий збір в розмірі 992,40 гривень. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовільнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не надала, про дату розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи в її відсутність не надавала. Відповідно до вимог ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленої відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи в її відсутність, неповідомлення відповідача про причини неявки до суду, відсутність відзиву відповідача на позов та згоду позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та обставини. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 28 квітня 2016 року [PERSON] отримала від [PERSON] 30 000 гривень за будинок в по [ADDRESS] . Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000,00 гривень, судовий збір в розмірі 352,40 гривень та на користь [PERSON] компенсацію за відрив від звичайних занять в сумі 65,42 гривень. На підставі даного рішення Першотравенським міським судом Дніпропетровської області 04 квітня 2019 року було видано виконавчий лист, який [PERSON] було передано для примусового виконання до Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 17 квітня 2019 року державним виконавцем Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження №58899975 з виконання виконавчого листа №186/1658/18, виданого 04 квітня 2019 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 65,42 гривень., яке було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням 28 вересня 2020 року, згідно постанови державного виконавця Першотравенського ДВС Бухтіярової Є.В. 19 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про заміну кредитора (відступлення права вимоги), згідно якого [PERSON] (кредитор) передала [PERSON] (новому кредитору) право вимоги на одержання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 30 352,40 гривень, стягнутих рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року у справі №186/1658/18. \~ \~ \~ \~Відповідно до договору, новий кредитор має право вимоги до боржника [PERSON] про стягнення грошових коштів за рішенням суду (рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року, справа №186/1658/18) після підписання даного договору. Одночасно з укладенням цього правочину кредитор передає новому кредитору копію рішення суду від 28 лютого 2019 року та копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 квітня 2019 року ВП №58900372. Після підписання договору про заміну кредитора (відступлення права вимоги), за переданим правом вимоги новий кредитор набуває права та обов`язки кредитора, позивача, відповідно до норм ЦК України та ЦПК України. Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року було змінено стягувача [PERSON] у виконавчому провадженні ВП №58900372, щодо примусового виконання виконавчого листа №186/1658/18, виданого Першотравенським міським судом Дніпропетровської області 04 квітня 2019 року про стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 30 352,40 гривень, на правонаступника - [PERSON] 21 січня 2020 року в.о. начальника Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, відповідно до якої було змінено сторону у виконавчому провадженні ВП №58900372 з [PERSON] на [PERSON] . Згідно довідки Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби №15625 від 01 жовтня 2020 року з [PERSON] по виконавчому провадженню №58900372, яке відкрито 17 квітня 2019 року по виконанню виконавчого листа №186/1658/18 від 04 квітня 2019 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 30 352,40 гривень, стягнуто з [PERSON] та перераховано на користь [PERSON] : 5 000 гривень платіжне доручення №6568 від 29 серпня 2019 року; 25 352,40 гривень платіжне доручення №7378 від 28 вересня 2020 року. Залишок боргу станом на 01 жовтня 2020 року складає - 0,00 гривень. 23 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат (інфляційне збільшення), 3% річних та процентів за користування грошима. Заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат (інфляційного збільшення), 3% річних та процентів за користування грошима за період з травня 2016 року по листопад 2019 включно, було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2021 року заочне рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат (інфляційне збільшення), 3% річних та процентів за користування чужими грошима задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000,00 гривень та судові витрати у розмірі 1 204,07 гривень. Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2021 року закрито провадження по позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат (інфляційне збільшення), 3% річних та процентів за користування чужими грошима за період часу з травня 2016 року по листопад 2019 року включно, на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку з набранням законної сили рішення суду постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/1690/20 від 06 квітня 2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат (інфляційне збільшення), 3% річних та процент за користування грошима були задоволені частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за період з 01 грудня 2019 року по 28 вересня 2020 року включно суму інфляційних втрат в розмірі 381,27 гривень, три проценти річних за сумою боргу в розмірі 632,90 гривень, а всього стягнуто 1 014,17 гривень; стягнуто витрати по сплаті судового збору в сумі 71,05 гривень; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Станом на день звернення до суду з даним позовом, всі вищевказані судові рішення виконані у примусовому порядку. Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ч.2 ст.625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, ч.2 ст.625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначеного правового висновку дійшла ВП Верховного Суду у справі №686/21962/15-ц, в постанові від 16 травня 2018 року. З урахуванням наведеного, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати. Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм правом та на підставі судових рішень, отримав від відповідача суму боргу, інфляційні втрати та проценти за користування грошима. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог - стягнення упущеної вигоди, посилається на ст.ст.22 та 1166 ЦК України. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Між тим, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Збитками, відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року № 6-237цс16 та Верховним Судом в постанові №608/532/17 від 11 вересня 2019 року. Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що діями відповідача, які полягали у несвоєчасному поверненню грошової суми, завдано матеріальну шкоду та ним понесені збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально ним отримані. Позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (упущену вигоду). Крім того, невиконання рішення суду не може ототожнюватися із завданою позивачу майновою шкодою, оскільки невиплачені позивачу кошти на підставі судового рішення, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.1166 ЦК України. Наслідком такого стягнення буде подвійне стягнення коштів. В зв`язку з чим, позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору, слід залишити за останнім. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed