Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позову позивач зазначив, що є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у якому разом з ним проживають інші члени сім`ї, серед яких проживає і його колишній зять - [PERSON] , так як заочним рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 25 червня 2020 року шлюб між останнім та його дочкою [PERSON] розірвано. При цьому основною причиною розірвання даного шлюбу було те, що [PERSON] зловживав спиртними напоями, після чого вчиняв п`яні дебоші та сварки. Однак, позивач вказує у позові, що після розірвання шлюбу колишній зять залишився проживати у будинку, продовжує вживати алкогольні напої, вчиняти сварки, що негативно впливає на позивача і на всіх членів сім`ї. [PERSON] у позові зазначає, що він неодноразово викликав поліцію, з приводу конфліктних ситуацій з відповідачем, який знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння та неадекватно себе поводив, намагався вчинити бійку, вчиняв домашнє насильство щодо дочки позивача. Після приїзду працівників поліції [PERSON] на деякий час вгамовувався і не заважав їм мирно проживати, однак згодом все повторювалося знову. Виїхати добровільно відповідач з домоволодіння позивача не бажає, оскільки, як зазначає відповідач, він зареєстрований в будинку та має право в ньому проживати. Водночас, зауважує позивач і на тому, що відповідач не бере участі у ремонті будинку, оплаті комунальних послуг. На переконання позивача, така поведінка [PERSON] , а саме: вчинення останнім сімейного насильства, п`яні дебоші, сварки, погрози фізичною розправою прямо свідчить про вчинення останнім дій, спрямованих на систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим проживання відповідача та його сім`ї у спірному будинку та є підставою для його виселення. На підставі наведеного, посилаючись на приписи ст.ст. 15, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 116, 150, 155 Житлового кодексу УРСР, позивач просить виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання йому іншого жилого приміщення. Будь-яких інших заяв по суті до суду сторони не подавали. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 05 травня 2022 року Гощанським районним судом Рівненської області постановлено ухвалу про заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення. Будь-яких інших процесуальних дій суд не вчиняв. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час, місце та дату розгляду справи. Представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача, позов підтримав в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи, заяв про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подав. Заслухавши представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов слід задовольнити зважаючи на таке. Судом установлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 13 вересня 1989 року, виданого на підставі рішення виконкому Гощанської районної ради народних депутатів №172 від 18 серпня 1989 року, будинок за адресою: [ADDRESS] , належить колгоспному двору, членом якого є [PERSON] (арк.спр. 6). За даними довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Бугринської сільської ради Рівненського району Рівненської області №435 від 21 вересня 2021 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач [PERSON] , дочка позивача - [PERSON] , внучки позивача - [PERSON] та [PERSON] , правнучка позивача - [PERSON] , а також відповідач - [PERSON] (арк.спр. 7). Заочним рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 25 червня 2020 року шлюб між дочкою позивача [PERSON] та відповідачем було розірвано. Позивач, вказуючи на наявність підстав для виселення відповідача зі спірного житла у зв`язку з систематичним порушенням останнім правил співжиття у ньому, звернувся до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. При цьому, суд зауважує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо користування спірним житлом. Таким чином, спірні правовідносини з приводу користування житловим приміщенням, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться у главі 32 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та у главах 2, 6 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). Означений спір виник між власником житлового будинку та колишнім чоловіком його дочки [PERSON] - [PERSON] , який вселився до цього будинку як член сім`ї власника та продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з [PERSON] і припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власником - [PERSON] та його членами сім`ї. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Як зазначено у ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Цивільний кодекс України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм Цивільного кодексу України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими, тому на переконання суду, мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Суд, вирішуючи питання про припинення права користування відповідачем, як колишнім членом сім`ї власника житла, бере до уваги те, що позивач є власником спірного будинку, в будинку проживає він, відповідач, з яким у дочки позивача припинені шлюбні відносини, а також члени сім`ї позивача, в тому числі дві онучки та правнучка. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ( ч. 1 ст. 4 ЦПК України ). Положеннями ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Суд враховує вимоги позивача про виселення відповідача на предмет пропорційності прав сторін. Вважає, що виселення відповідача відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, позивач згідно наявних доказів окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушений забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для членів своєї сім`ї, які проживають разом з ним. Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті ст. 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і його права, як власника житлового приміщення, гарантовані також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. На переконання суду, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, з яким проживають члени його сім`ї, тому відповідач як колишній член його сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом його сім`ї. Таким чином, на думку суду, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. На переконання суду, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку, шляхом його виселення, може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до ст. 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо посилання позивача на обставини порушення відповідачем правил співжиття за умови яких власник майна та члени його сім`ї не можуть спільно проживати із відповідачем та вжиття заходів попередження правоохоронними органами, які не дали позитивних результатів, як на підставу для задоволення позову, то суд зазначає наступне. Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Судом установлено, що відповідно до інформації Гощанського відділення поліції Острозького відділення поліції ГУНП в Рівненській області від 29 жовтня 2020 року за №4946/203/01-2020, 23 січня 2018 року [PERSON] звертався до поліції з приводу погроз [PERSON] фізичною розправою на його адресу. Також з вказаної інформації установлено, що 19 січня 2020 року [PERSON] зверталася до поліції з приводу вчинення [PERSON] домашнього насильства, а 21 вересня 2020 року [PERSON] зверталася до поліції з приводу вчинення [PERSON] щодо неї в стані алкогольного сп`яніння домашнього насильства (арк. спр. 9). Як убачається з постанови Гощанського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (арк. спр. 8). 15 січня 2021 року щодо [PERSON] був застосований терміновий заборонний припис, як до кривдника, у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства психологічного характеру стосовно постраждалої особи - [PERSON] (арк. спр. 10). На переконання суду, зазначеними вище доказами позивачем доведено систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку та доведено, що попередні заходи запобігання, зокрема вжиті заходи попередження правоохоронними органами виявились безрезультатними. Крім того, суд зауважує на тому, що вину у вчиненні домашнього насильства щодо свого тестя - [PERSON] постановою Гощанського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2020 року встановлено, [PERSON] свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення визнав, що вбачається зі змісту означеної вище постанови суду. Окремо суд звертає увагу, що вказаною постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, така кваліфікація адміністративного правопорушення свідчить про те, що таке правопорушення останній вчинив повторно. Таким чином, за встановлених судом обставин, на підставі поданих позивачем доказів, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. Судові витрати по справі становлять 908 гривень, які відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved