Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Тернопільської районної державної адміністрації, Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації з участю третьої особи [PERSON] в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати дії щодо складання, затвердження та підписання висновку від 02.09.2021 протиправним, визнати незаконним та скасувати рішення Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області щодо місця проживання дитини з матір`ю, яке викладене у висновку від 02.09.2021, а також самого висновку від 02.09.2021. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що з 2016 по 2017 рік він з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати разом та [INFO] у них народилась дитина - [PERSON] , який з моменту народження був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку №16 від 02.09.2021 року, Тернопільська районна державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що зазначений висновок складено з упередженим ставленням, порушенням його прав та інтересів, а також прав та інтересів дитини, перевищенням визначених СК України меж повноважень органу опіки та піклування. Зокрема, при визначенні місця проживання дитини з матір`ю, комісія з питань захисту прав дитини не надала першочергового значення найкращим інтересам дитини, так як [PERSON] тривалий час проживає разом із батьком, у них добре налагоджені відносини, дитина дуже прив`язана до батька та бачить в ньому опіку, підтримку, захист та безпеку, звикла його бачити кожного дня та проводити з ним багато часу, а також привикла проживати у помешканні батька. У звязку з наведеним, вважає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю спричинить психоемоційну травму, яка матиме наслідки для розвитку дитини в майбутньому. Крім того, органом опіки та піклування не взято до уваги висновки фахівців у сфері психології. Також в оскаржуваному рішенні не наведено жодного аргументу, який обгрунтовував би рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, а не з батьком. Оскільки батько у більшій мірі бере участь у вихованні та житті дитини, турбується про здоров`я дитини, створив комфортні умови для її розвитку, проводить свій вільний час разом із нею, завжди присутній на батьківських зборах, класних та шкільних заходах, тому проживання дитини з батьком відповідало б забезпеченню найкращих інтересів дитини, оскільки дитина дуже прив`язана до батька. Також службою у справах дітей залишився поза увагою той факт, що з матері стягуються аліменти на підставі рішення суду, що підтверджує не бажання матері добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 08.11.2021 року від представника відповідача Служби у справах дітей Тернопільської РДА надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що на даний час у провадженні Збаразького районного суду перебуває цивільна справа №598/753/19, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та відібрання малолітньої дитини. На виконання ухвали Збаразького районного суду від 18.03.2021 року у справі №598/753/19, Службою у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації до Збаразького районного суду було направлено висновок №01-1517/01-10 від 02.09.2021 року про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Рішення на засіданні Комісії з захисту прав дитини, у відповідності до Положення про комісію з захисту прав дитини, затвердженого розпорядженням голови районної державної адміністрації за №59-од від 21.02.2019 року було прийнято колегіально шляхом відкритого голосування більшістю голосів, на підставі всебічно вивчених обставин по справі, а саме: пояснень сторін, дослідженням документів, вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. При цьому, правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття судом рішення, в ході якого відбувається оцінка доказів в сукупності, в тому числі висновку органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про місце проживання дітей. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим або суперечить інтересам дитини. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити. 09.11.2021 року від представника відповідача - Тернопільської районної державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначає, що на виконання ухвали Збаразького районного суду від 18.03.2021 року у справі №598/753/19, Службою у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрацієї до Збаразького районного суду було направлено висновок №01-1517/01-10 від 02.09.2021 року про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Оскільки висновок органу опіки і піклування є дорадчим і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо місця проживання дитини, тому він не може порушувати прав та обов`язків жодного з батьків. Також позивач не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності. У звязку з наведеним, у задоволенні позову просить відмовити. 15.11.2021 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] надійшло пояснення щодо позову, у якому остання посилається на те, що у даному спорі позивач: не сформулював, яке саме його право, свобода чи інтерес порушено, визнано чи оспорено; які індивідуальні права, свободи чи інтереси позивача порушено, невизнано чи оспорено кожним із відповідачів; чи реальним є зазначене вище порушення зі сторони відповідачів; позов заявлено без відповідної фактичної та правової підстави. Крім того, ч.6 ст.19 СК України передбачено, що суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оскільки на даний час у провадженні Збаразького районного суду перебувають спори між [PERSON] та [PERSON] про визначення місця проживання та відібрання дитини, усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, тому правова оцінка оспорюваних висновку та рішення органу опіки та піклування, які не мають наперед встановленої сили для суду, буде надана при вирішенні відповідних спорів. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області Берлізева Х.Я., а також представник відповідача Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області Стус Л.І. в судовому засіданні стосовно задоволення позову заперечили з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні стосовно задоволення позовних вимог заперечила, вважає їх безпіставними та необгрунтованими. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.11.2022 року протокольної форми закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20.04.2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15.08.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 15.08.2017 року, про що складено відповідний актовий запис за №51. Малолітній [PERSON] , зареєстрований та проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою №272/01-5 від 25.02.2021 року КП «Збаразький центр первинної медико-санітарної допомоги» Збаразької міської ради, а також копією довідки №03-757/26 від 22 квітня 2019 року, виданою Збаразькою міською радою. У зв`язку з наявністю тривалого конфлікту між позивачем та матір`ю малолітнього [PERSON] , остання звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання та відібрання малолітньої дитини (справа №598/753/19). Згідно висновку Тернопільської районної державної адміністрації від 02.09.2021 року (далі - Висновок), Тернопільська районна державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту вищевказаного Висновку вбачається, що його складено на підставі ухвали Збаразького районного суду Тернопільської області у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Під час розгляду вищевказаного питання Службою у справах дітей враховано пояснення батьків дитини, взято уваги вік дитини, окреме проживання батьків, бажання батька брати участь у вихованні сина та його забезпеченні. Обставини, на які посилається позивач у позовній заяві фактично зводяться до його незгоди із висновком, який затверджений оскаржуваним рішенням Тернопільської РДА. Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб( пункт 10 частини 2 статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини третьої ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів унормовано статтею 19 СК України, якою визначено, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Правовий статус органів опіки та піклування, їх завдання та функції визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), главою 19 Сімейного кодексу України (далі - СК України), Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року за № 866 (далі - Порядок № 866). За приписами п.3 Порядку №866 органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. У частині першій статті 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Крім того, згідно ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відповідно до ч. ч. 4 - 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Аналізуючи наведені норми закону, можна дійти висновку, що оскаржувані висновок та рішення органу опіки та піклування є дорадчими документами та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваних висновку та рішення органу опіки та піклування, які не мають наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 496/4271/16-а. Разом з тим, ст.ст.158, 159 СК України визначено, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). На переконання суду, обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту не може вважатись ефективним та забезпечувати поновлення порушеного, на думку позивача, права в контексті спору, що виник між ним та матір`ю дитини, при цьому його доводи стосовно неправомірності дій відповідача в частині надання, складання та затвердження відповідного висновку, можуть бути запереченням стосовно позовних вимог [PERSON] в межах розгляду позову про визначення місця проживання дитини та відібрання малолітньої дитини. Доводи позивача про те, що при винесенні оскаржуваних висновку та рішення органу опіки і піклування були допущенні численні порушення, зокрема не враховано висновки фахівців у сфері психології, суд відхиляє, оскільки оскаржувані акти не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо їх батьківських прав та визначення способів їх участі у вихованні дитини [PERSON] , та можуть бути лише доказами, яким суд при розгляді справи про порушене право надасть належну оцінку. Висновок несе лише певну доказовість інформативного характеру, та суд у відповідності ст. 19 СК України може не погоджуватись з ним. Загалом, суд погоджується з доводами відповідачів, що викладені у письмових відзивах про те, що висновок не є обов`язковим для суду, оцінюється судом як один із доказів, та не є актом індивідуальної дії, який може бути визнаний неправомірним або скасований судом. Висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні батьків з дітьми, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. В свою чергу, правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом. На думку суду, позивач [PERSON] має захищати свої порушені, на його думку, права та інтереси під час судового розгляду у справі за позовними вимогами про визначення місця проживання дитини, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року в справі №50/311-б, пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року в справі №910/3009/18). За таких обставин, виходячи із сукупності наданих сторонами доказів, надавши оцінку їх належності, допустимості та достовірності, та у їх логічному взаємозв`язку, виходячи із фактичних обставин справи та норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні позову [PERSON] до Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області, Служби у справах дітей Тернопільської РДА з участю третьої особи [PERSON] про визнання дій щодо складання, затвердження та підписання висновку від 02.09.2021 року протиправним, визнання незаконним та скасування рішення Тернопільської районної державної адміністрації Тернопільської області щодо місця проживання дитини з матір`ю, яке викладене у висновку від 02.09.2021 року, а також самого висновку від 02.09.2021 року слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed