Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

24.11.2021 р. до Радехівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява [PERSON] до Загальноосвітньої школи І-ІІ ст. с.Станин про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона - позивач працює на посаді вчителя математики у загальноосвітній школі І-ІІ ст. с. Станин. У листопаді 2021 р. вона зіштовхнулася із грубим порушенням її конституційного права на працю з боку відповідача, яке полягало у тому, що у неї незаконно вимагали на місці роботи медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом. 08.11.2021 р. відповідачем було видано Наказ № 18 «Про відсторонення від роботи» з підстав не надання документу, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. Вважає даний наказ таким, що підлягає скасуванню, так як жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним науковим чи іншим дослідам. В позовній заяві зазначає, що наказ про відсторонення мотивований положеннями ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000р. № 1645-ІІІ, а саме ч.2 ст.12: «Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я». Отож, вважає, що ця частина передбачає обов`язкове щеплення від інфекційних хвороб. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»: «Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень». Також вважає, що цим законом щеплення від COVID-19 не встановлене як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч.2 ст. 12 вказаного закону є незаконними та безпідставними. Крім того, звертає увагу на положення ст. 46 Кодексу законів про працю: «Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України "Про правовий режим воєнного стану» та вважає, що цією статтею, ні іншим законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від COVID-19. Не вбачається правових підстав у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19, або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову надавати документи що підтверджують отримання повного курсу вакцинації проти COVID-19, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, або відмову вакцинуватися від цієї хвороби. Із врахуванням зазначеного, вважає наказ № 18 від 08.11.2021 року про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 незаконним, просить його скасувати, поновити її на роботі та стягнути невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. Ухвалою судді Радехівського районного суду Львівської області від 29.11.2021 р. матеріали позовної заяви залишено без руху. 06.12.2021 р. позивачем на виконання вказаної ухвали усунуто недоліки позовної заяви, позивачкою подано заяву в якій просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати наказ № 18 від 08.11.2021 року « Про відсторонення від роботи» та поновити виконання позивачем трудових обов`язків на посаді вчителя математики та трудового навчання Загальноосвітньої школи І-ІІ ступеня с. Станин; 2) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з відстороненням від роботи; 3) стягнути з відповідача оплату позивачем судового збору та усіх грошових витрат, що накопичуються впродовж судового процесу і будуть підтверджені документально. Ухвалою судді від 07.12.2021 р. цивільна справа прийнята до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 17.12.2021 р. за клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 25.01.2022 року. 21.01.2022 р. до суду скеровано відзив на позовну заяву директора закладу - представника відповідача Р. Бакуська, в якому заперечує проти задоволення позову [PERSON] , а також заперечує по суті заявлених позовних вимог. 25.01.2022 р. за клопотанням представника відповідача Бакуська Р.П. в судовому засіданні оголошено перерву. 31.01.2022 р. від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких позовні вимоги заперечує та вказує, що ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір, згідно ч. 3 даної статті, здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я, населення, для захисту репутації або інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. На виконання наведених вище норм чинного законодавства, директором закладу освіти, видано Наказ №18 від 08.11.2021р. «Про відсторонення від роботи», якому передувало повідомлення для позивача від 03.11.2021р. «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників проти COVID-19». Факт отримання наказу і повідомлення визнає і сама позивачка у своїй позовній заяві, зокрема позивач підтверджує надходження до неї звернень від директора, як роботодавця, з проханням надати підтверджуючі документи про проведення в установленому порядку профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричинено коронавірусом, або наявність у позивача абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень. Враховуючи вищезазначене, відповідач в повній мірі заперечує проти позовних вимог позивача [PERSON] , оскільки вважає, що діяв згідно вимог чинного законодавства України. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів с.Станин. Суддя Патинок О.П. з 03.02.2022 по 18.02.2022 р. перебувала на лікарняному. 28.02.2022 р. ухвалою Радехівського районного суду Львівської області залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Відділ організації діяльності закладів освіти Радехівської міської ради. 14.03.2022 р. ухвалою Радехівського районного суду Львівської області за клопотанням представника відповідача замінено назву відповідача у справі № 451/1745/21 із «Загальноосвітня школа І-ІІ ст. с.Станин» на «Гімназію с.Станин Радехівської міської ради Львівської області». В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала аналогічні пояснення тим, які викладені у позовній заяві, просила відзив на позовну заяву не брати до уваги, оскільки такий поданий поза строками, а також не брати до уваги заперечення від 28.01.2022 р. Просить визнати незаконним та скасувати наказ №18 від 08.11.2021 р. « Про відсторонення від роботи» та поновити її на раніше займаній посаді, стягнути з відповідача 46 390 грн. 65 коп. та 908 грн. судового збору. Крім того, додатково пояснила, що працює в Гімназії с. Станин з 1988 р. по даний час на посаді вчителя математики та трудового навчання. Про можливе відсторонення від роботи та про необхідність вакцинації до 08.11.2021 р. або подачі документів, які підтверджують протипоказання до вакцинації її повідомили - 03.11.2021 р.. Відсторонили її з 08.11.2021 р., в наказі вказано про відсторонення до усунення причин, проте 01.03.2022 р. її поновлено на роботі. Причиною відсторонення було ненадання жодного документів про вакцинацію, проте така інформація є конфіденційною, крім того інформація чи були протипоказання до вакцинації є також конфіденційною. Пояснила, що норми права містять вичерпний перелік підстав відсторонення від роботи та виключний перелік обов`язкових щеплень, відомості про стан її здоров`я містять дані про медичну таємницю, а відомості про вакцинацію є конфіденційною інформацією. Уповноважений ВР з прав людини звернула увагу на те, що інформація про вакцинацію є персональними даними про особу, як і інформація про звернення до лікаря є також конфіденційною інформацією. Також просить врахувати, що таке відсторонення є порушенням її права на працю, постанова КМУ №1236 від 09.12.2020 р. не відповідає вимогам Конституції України, яка має вищу юридичну силу та є обов`язковою до виконання, примушування її до вакцинації та дискримінація її як особи, яка має право на працю є порушенням її прав, які передбачені Конституцією України, а щеплення від COVID-19 не входить до календаря обов`язкових щеплень. Із врахуванням вищезазначеного просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача - директор школи в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та дав аналогічні пояснення тим, які викладені у запереченнях на позовну заяву від 28.01.2022 р. № 6, які просив рахувати як пояснення на позовну заяву так як відзив судом не прийнятий (відзив на позовну заяву подав поза строками так як хворів та не міг надати відзив у строки передбачені ЦПК України). Додатково пояснив, що як директор школи проінформував 21 працівників школи про обов`язковість щеплень від коронавірусу, так як були ризики, що захворіють діти. 03.11.2021 р. викликав до школи позивачку [PERSON] ознайомити з повідомленням про обов`язкове щеплення та просив про виконання даного повідомлення, проте [PERSON] ознайомившись із повідомленням, відмовилась проставляти підпис, про що складено акт про відмову від підпису. 08.11.2021 р. в офіційному віснику України була опублікована Постанова КМ України № 1236 про обов`язкове профілактичне щеплення. 08.11.2021 р. позивач отримала Наказ № 18 « Про відсторонення від роботи» та написала свої заперечення. Із 21 працівника школи, 20 працівників вакцинованих, тому таких допущено до роботи та 1 особа позивачка [PERSON] не надала інформації про вакцинацію чи протипоказання до такої, тому відсторонена. Крім того зазначив, що в школі навчається 58 учнів і у випадку не відсторонення позивача, він як директор поніс би адміністративне покарання, а інші працівники школи і учні мали б перейти на дистанційне навчання. Вважає, що при видачі оспорюваного наказу діяв в межах своєї компетенції та повноважень, та керувався, зокрема, Наказом МОЗ України № 2153 від 04 жовтня 2021 року та постановою КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року, які є обов`язковими до виконання. Просив відмовити в задоволенні позову. Крім того, в судовому засіданні 13.04.2022 року представник відповідача повідомив та просив врахувати, що позивачку згідно його наказу № 15-к від 01.03.2022 року з 01.03.2022 року поновлено на роботі на посаді вчителя математики Гімназії с. Станин на виконання наказу МОЗ України від 25.02.2022 року № 380 «Про призупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153» до завершення воєнного стану в Україні. Представник відповідача та третьої особи Харків М. в судовому засіданні підтримала пояснення представника відповідача, просила в позові відмовити та прийняти заперечення до розгляду, оскільки надання таких відповідачем передбачено вимогами ЦПК України. По суті заявлених позивачем вимог пояснила, що рішення директора про відсторонення позивача не було придумане директором, а здійснене на виконання постанови КМУ № 1236, яка є обов`язковою до виконання, та має відсилочний характер. Невиконання директором закладу вказаної постанови, призвело б до переходу учнів на дистанційне навчання, при цьому слід враховувати, що батьки учнів не настільки фінансово забезпечені та не всі мають в наявності «гаджети» для проведення дистанційного навчання. Покликання позивачки на конфіденційну інформацію спростовується тим, що медична таємниця містить діагноз і методи лікування, а в даному випадку має місце інформація про вакцинацію. Щодо позовних вимог, які стосуються виплати суми коштів, то в даному випадку буде мати місце подвійна оплата праці, так як роботу позивача виконували інші працівники; також просить врахувати, що на даний час питання фінансування шкіл стоїть дуже гостро, так як це буде величезне навантаження на відділ освіти. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника відповідача та 3-ої особи, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] працює на посаді вчителя математики Станинської ЗОШ І-ІІ ступенів із неповним тижневим навантаженням (а.с.18-21). Згідно копії рішення міського голови Радехівської міської ради Львівської області № 28 від 27.10.2021 року «Загальноосвітню школу 1-11 ступеня с. Станин Радехівського району Львівської області» перейменовано на «Гімназію с. Станин Радехівської міської ради Львівської області» скорочена назва «Гімназія с. Станин» ( а.с. 44). Як вбачається із копії повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників проти Covid-19» від 03.11.2021 р. № 2, позивачці [PERSON] роз`яснено про необхідність надання до 05.11.2021 р. документу, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти Covid-19 або довідку про абсолютні протипоказання, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2022 р. № 595. Позивачка [PERSON] із наказом ознайомлена, проте відмовилась підписувати, про що складено Акт № 1 від 03.11.2021 року «Про відмову працівника підписати повідомлення», даний акт був складений та підписаний директором школи Бакуська Р.П. , заступником директора Клебан М.П. , учителькою історії [PERSON] , учителькою математики [PERSON] (а.с..78-79). Згідно копії Наказу директора школи Р.П. Бакуська «Про відсторонення від роботи» від 08.11.2021 р. № 18 позивачку [PERSON] з 08.11.2021 р. відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти Covid-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти Covid-19, виданий закладом охорони здоров`я. Позивачка [PERSON] з наказом ознайомлена 08.11.2021 року, проте вказала, що «з наказом не згідна, оскільки він суперечить Конституції України та чинному законодавству» (а.с.16, 77). Відповідно до довідки № 126 від 06.12.2021, яка видана ВОДЗО Радехівської міської ради, загальна сума доходу [PERSON] за період травень 2021 - жовтень 2021 становить 78 892,11 грн. (а.с. 29). Представником уповноваженого Верхової Ради України з прав людини, на звернення [PERSON] надано відповідь, де за результатами опрацювання інформації, викладеної в зверненні повідомлено, що зважаючи на норми закону «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 р. та рішення Конституційного суду України від 20.01.2012 р. № 2-рп/2012, інформація про щеплення є персональними даними особи у розумінні Закону № 2297 - VI. Щодо вчинення дискримінації, відповідно до ст. 10 Закону № 5207- VІ Уповноважений надає висновки у справах про дискримінацію за зверненням суду і у разі надходження відповідного звернення суду Уповноваженим буде забезпечено надання висновку про дискримінацію, а також рекомендовано звернутись до суду та оскаржити неправомірні, на думку позивача дії відповідача (а.с. 120-123). Представником Головного управління Держпраці у Львівській області на звернення [PERSON] повідомлено, що інспектори праці не наділені правом проведення слідчих дій в тому числі розслідувань по встановленню тих чи інших факторів, окремо підтверджуючих чи спростовуючих здійснення чи нездійснення працівником чи роботодавцем не зафіксованих у паперовій формі дій. Роз`яснення надані головним управління Держпраці у Львівській області мають інформаційний характер та не встановлюють правових норм (а.с. 124-127) Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із відстороненням позивача від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 , установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 20 травня 2020 року № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 22 липня 2020 року № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 . Тобто, станом на дату прийняття відповідачем оспорюваного наказу про відсторонення позивача, за відповідною постановою Кабінету Міністрів України, на усій території України діяв карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. З метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, Наказом Міністерства та охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники закладів вищої, післядипломної, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальної, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форм власності (п. 3 Переліку). Міститься також застереження: * В разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070) . На підставі вказаного вище Наказу МОЗ №2153 внесені відповідні зміни і до Постанови № 1236. Із зазначеного вбачається, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України - позивач, як працівник закладу освіти, підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021, яка набрала чинності з 08.11.2021, внесено зміни до Постанови № 1236 та доповнено пунктом 41-6, згідно з яким на керівників державних органів, керівників підприємств, установ та організацій покладено обов`язки забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу , крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяти до відома, що на час відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України Про оплату праці та ч.3 ст.5 Закону України Про державну службу . Відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Згідно ч.1 ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі Закон № 1645-ІІІ) визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я ( ч. 2 ст. 12 Закону 1645-ІІІ). Згідно ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Із вищезазначеного вбачається, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, належить до інших передбачених законодавством випадків, які є підставою для відсторонення від роботи згідно з положеннями ст. 46 КЗпП України. Судом встановлено, що директором Гімназії с. Станин Радехівської міської ради Львівської області було вжито заходів щодо доведення до відома позивача інформацію про те, що вона, як працівник закладу загальної середньої освіти, підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19, а у випадку ухилення чи відмови від вакцинації її буде відсторонено від роботи у встановленому законом порядку. Підтвердженням зазначеного, є пояснення директора в судовому засіданні та повідомлення від 03.11.2021 р. № 2 «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників проти COVID-19», зі змістом якого позивач ознайомилася, проте відмовилася підписувати, що сторонами не оспорюється. Проте, в порушення положень зазначених вище нормативно-правових актів, позивач не надала відповідачу документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Так, директором ЗЗСО Загальноосвітньої школи І-ІІ ст.. с. Станин, яка в подальшому перейменована в Гімназію с.Станин Радехівської міської ради Львівської області, згідно Наказу від 08.11.2021 р. № 18 [PERSON] з 08.11.2021 р. відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти Covid-19, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти Covid-19, виданий закладом охорони здоров`я, без збереження заробітної плати. Вказаний наказ виданий відповідно до пункту 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», ст. 46, ч.1 ст. 94 КЗпПУ, ч.1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р. №1645-ІІІ. Суд приходить до висновку, що наказ директора загальноосвітньої школи І-ІІ ст. с. Станин директора Р. Бакуська «Про відсторонення від роботи» № 18 від 08 листопада 2021 року, яким позивача по справі - [PERSON] відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року у зв`язку із відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я до усунення причин, що зумовили таке відсторонення є таким, що у повній мірі ґрунтується на законних положеннях трудового і спеціального законодавства та цілком відповідає вимогам норм статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 і постанові Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Суд також зауважує, що станом на дату розгляду справи судом [PERSON] жодних дій для вакцинації, зокрема повне медичне обстеження з метою виявлення показань чи протипоказань до щеплення, вчинено не було. За таких обставин, судом достеменно установлено, що у позивача немає та не було наміру вакцинуватися, або подати суду докази на протипоказання щеплення від COVID-19. Суд при ухваленні рішення враховує право відповідача на подання письмових пояснень чи заперечень, яке передбачене ст. 43 ЦПК України, де вказано, що учасники справи мають право: подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, тому доводи позивача в частині відмови у прийнятті заперечень відповідача від 28.01.2022 р. відхиляє. Щодо доводів позивача про порушення права на працю, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Разом з тим, згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому, вирішуючи питання співвідношення норм ст. ст. 3, 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на роботу, яку вона обирає. Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо її умови його не влаштовують. Разом з тим, законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає чи які відповідають його морально-етичним, релігійним чи іншим переконанням. Згідно ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу. Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. У справі, яка розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, у тому числі тих, які за станом здоров`я не можуть отримати щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано ст. ст. 3, 27, 49 Конституції України. В судовому засіданні встановлено, що позивач працює на посаді вчительки математики в Гімназії с.Станин Радехівської міської ради Львівської області, постійно перебуває в контакті із дітьми (учнями), колегами ( вчителями); штат гімназії налічує - 21 працівників школи та 58 учнів тощо. Вакцинація від COVID-19 і, як складова частина, її обов`язковість для осіб певних професій, навіть під загрозою відсторонення від роботи, не може вважатися примушуванням до вакцинації, як стверджує позивачка, оскільки фактично у даному випадку особа, яка займає посаду вчителя, постає перед вибором - вакцинуватися і продовжувати роботу або відмовитися від вакцинації, але в такому випадку бути відстороненою від посади, щоб не наражати на небезпеку учнів, своїх колег та й саму себе, оскільки посада вчителя передбачає велику кількість контактів. Також слід зазначити, що відсутність вакцинації є перешкодою і в інших сферах суспільного життя, зокрема, обмеження відвідування розважальних закладів, торгових центрів, закладів громадського харчування тощо. Верховний Суд в постанові від 17.04.2019 у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим. У постанові від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю в Україні. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. У даному випадку, як проаналізовано вище, втручання у права позивача та порушення її конституційних прав на працю було здійснене відповідно до ст.46 КЗпП України, пп.2 п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 , наказу Міністерства охорони здоров`я № 2153 від 04.10.2021 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (з наступними змінами). Усі вищезазначені норми викладені чітко і однозначно, їх зміст був доведений відповідачем до позивача [PERSON] . Отже, з огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення) позивача від роботи не призвело до порушення її конституційних прав на працю. Разом з тим, в ході розгляду справи, суд не знайшов свого підтвердження факт примусу до проведення вакцинації, так як мала місце лише вимога щодо обов`язкового профілактичного щеплення. При цьому, позивачка скористалась своїм правом на відмову від щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Натомість, вирішуючи дану справу по суті, суд оцінює вимогу законодавства (пункту 3 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням) не як примус до обов`язкової вакцинації, а як вимогу до осіб, які працюють в закладах освіти. Отже, право позивача на працю у навчальному закладі, було тимчасово обмежено у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Однак втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і є необхідним для охорони здоров`я інших осіб. Досягнення цієї мети є пріоритетним та виправдовує втручання у право [PERSON] на повагу до приватного життя та право на працю. Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивачки щодо неправомірності її відсторонення від роботи, оскільки судом встановлено, що відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. Щодо покликань позивача, що у зв`язку з відстороненням від роботи через відсутність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вона була піддана дискримінації, що заборонено КЗпП України, Конституцією України, то суд зазначає наступне. Згідно ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» передбачено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необгрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб. На переконання суду, відсторонення позивача від роботи є встановленим законодавством наслідком його свідомого рішення та ненадання ним роботодавцю документу про вакцинацію від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або про наявність абсолютних протипоказань до такої вакцинації, за встановлення обов`язковості такого щеплення у зв`язку з перебуванням на посаді, яку він обіймає, і охоплюється передбаченим у ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» випадком, коли до вимог, що висуваються для будь-якого працівника, що обіймає посаду позивача чи претендує на неї, встановлено особливу, додаткову вимогу - надання документу про вакцинацію від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або про наявність абсолютних протипоказань до такої вакцинації. На думку суду, це і є встановлена у ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особлива вимога, передбачена законом, щодо реалізації окремого права осіб, що не вважається дискримінацією. Можливість продовження роботи на посаді вчителя лише за умови проходження вакцинації від COVID-19 не може вважатися дискримінацією по відношенню до працівників за критерієм наявності або відсутності вакцинації. Вимога проходження вакцинації фактично є лише однією з вимог для зайняття тієї чи іншої посади поряд з іншими вимогами, до яких також відносяться, в залежності від виду посади, наявність профільної освіти, стажу роботи, проходження медичного огляду, досягнення певного віку тощо. Доказів у підтвердження вчинення відповідачем дій, що охоплювалися би ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», - обмеження у реалізації прав і свобод за відсутності правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, - суду не надано. Відтак, суд прийшов до висновку, що у даному випадку не мала місце дискримінація позивача за ознакою стану здоров`я, медичною чи будь-якою іншою ознакою. Щодо доводів позивача в частині клінічних випробувань вакцини, а тому її застосування не має бути примусовим, то судом дані твердження не аналізуються, оскільки в суді не знайшов свого підтвердження факт примусу позивача до проведення вакцинації, так як мала місце лише вимога щодо обов`язкового профілактичного щеплення, а тому вирішення цих питань перебуває за межами предмету позову. При цьому в судовому засіданні позивачка ствердила, що жодною інформацією щодо якості вакцин, наявності побічних дій від вакцин чи їх ефективності, які зареєстровані та дозволені для використання в Україні не володіє. Натомість позивач ствердила, що такий висновок про медичний експеримент ґрунтується на інформації, що доступна в мережі інтернет. Щодо доводів позивача про право на таємницю про стан здоров`я, то суд зазначає наступне. Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я та Цивільному кодексі України. Згідно ст. 39-1 Основ законодавства України пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Відповідно до ст. 286 Цивільного кодексу України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел. Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством. Позивач в судовому засіданні наголошує на тому, що інформація про вакцинацію від респіраторної хвороби «COVID-19», спричиненої корона вірусом «SARS -CoV-2» та інформація про наявне протипоказання до вакцинації є втручанням у належне їй право на таємницю про стан здоров`я, проте суд вважає такі доводи безпідставними з огляду на те, що сертифікат вакцинації чи висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації (форма №028-1/о) не містить лікарської або медичної таємниці, а є документами, що підтверджують певні факти, відповідно, факт вакцинації чи наявності протипоказань до неї. Інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає. Відтак, COVID-сертифікат не є медичною таємницею, такий сертифікат підтверджує лише певний факт, а саме факт вакцинації. Крім того, згідно з пунктом 9 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 028-1/о Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.11.2021 №2394, анамнестичні дані та/або встановлений діагноз, що визначають протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зазначаються у додатку до форми №028-1/о. Додаток до форми №028-1/о не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою. Таким чином, вимога відповідача до позивача надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, зокрема, сертифікат або довідку про абсолютні протипоказання до такого щеплення, яка викладена у повідомленні № 2 від 03.11.2021, не порушує права позивача на таємницю про стан її здоров`я. Відмова від вакцинації проти COVID -19 [PERSON] , на час звернення до суду, як працівника закладу загальної середньої освіти на період дії карантину, сторонами визнається. Крім того, позивачка в судовому засіданні відмовилась надати інформацію, чи вакцинована вона станом на час розгляду справи. Також, позивачка просила врахувати рішення Конституційного суду України від 20.01.2012 р. №2-рп/2012 з якого вбачається, що інформація про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною (а.с. 128-135). Згідно ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Згідно з ч. ч. 1. 2 ст. 21 Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. За змістом ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України. Згідно з ч. 2 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. В розрізі наведеного врегулювання слід дійти висновку, що, хоча інформація про стан здоров`я особи належить до інформації з обмеженим доступом, отримання наведених відомостей узгоджується із правом роботодавця, первісно, з метою укладення трудового договору та підтвердження відповідності до запитуваних згідно такого договору та посадової інструкції вимог, а в подальшому, зокрема при застосуванні ст. 46 КЗпП України - з метою вирішення питання про відсторонення, визначити, окрім супутніх конфіденційних даних щодо прізвища, ім`я, по-батькові особи, її дати народження, також і відомості про стан здоров`я як критерію допуску до виконання покладених трудовим договором обов`язків. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч.2 ст.7 Закону України «Про захист персональних даних» забороняється обробка персональних даних про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також даних, що стосуються здоров`я, статевого життя, біометричних або генетичних даних. Положення частини першої цієї статті не застосовується, якщо обробка персональних даних: необхідна для здійснення прав та виконання обов`язків володільця у сфері трудових правовідносин відповідно до закону із забезпеченням відповідного захисту. У виниклому спорі отримання інформації пов`язано із сферою трудових правовідносин, здійснюється відповідно до вимог закону, а тому не може беззаперечно обмежуватись у відповідному доступі. Як зауважувалось вище, вимоги законодавства містять положення про можливість доступу роботодавця до інформації про проведення працівником обов`язкового медичного огляду або щеплення, що, у свою чергу, не виявляє ознак примусу до виконання відповідних процедур та не свідчить про зловживання в сфері доступу до конфіденційної інформації про особу. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час відсторонення, то суд зазначає наступне. Так, ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України Про оплату праці визначено, що Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Водночас, питання оплати (повної чи часткової) в період відсторонення можуть врегульовуватись колективними договорами та/або угодами, рішеннями роботодавця. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці , якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України). Так, листом № 7366/1/4.1-21 від 28.10.2021 р. Держпраці та листом № 26-04/31268/2-21 від 26.10.2021 р. МОЗ надали відповідні роз`яснення на лист освітнього омбудсмена Держпраці роз`яснює, що, відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Водночас, питання оплати (повної чи часткової) в період відсторонення можуть врегульовуватись колективними договорами та/або угодами, рішеннями роботодавця. МОЗ також інформує, що, відповідно до пп. 3 п. 41-6 Постанови № 1236, на час такого відсторонення оплата праці працівників здійснюється з урахуванням ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону про оплату праці, які визначають, що заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тому під час відсторонення працівника від роботи з припиненням виплати заробітної плати у такого працівника можуть виникнути проблеми із виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності. Також до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, відповідно до ст. 82 КЗпП України, не враховується період відсторонення. Адже до стажу роботи враховується лише той період, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 Закону про відпустки, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку. У статтях 25 та 26 визначаються порядок надання відпусток без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов`язковому порядку та відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін. Оскільки [PERSON] була відсторонена від роботи на законних підставах, то відповідно до пп. 3 п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 із врахуванням положень ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України Про оплату праці підстави для нарахування їй заробітної плати відсутні. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відсутнє порушення права позивача [PERSON] на працю, передбачене ст.43 Конституції України, оскільки трудові відносини між позивачем та відповідачем не припинені, а обмеження цього права було законним та відповідало пріоритету забезпечення життя, здоров`я і безпеки людини. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про освіту», керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень сприяє здоровому способу життя здобувачів освіти та працівників закладу освіти. В даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення, дітей та інших учасників навчального процесу. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Встановивши відсторонення педагогічних працівників, які не мають профілактичного щеплення, від виконання обов"язків, держава реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 2-1 КЗпП України проголошено рівність трудових прав громадян України та заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників. Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Як зазначено вище у відповідності до ст. 46 КЗпП України, роботодавець може відсторонити працівника від роботи, якщо працівник: з`явився на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмовляється або ухиляється від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших випадків, передбачених законодавством належить, зокрема відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Тобто, так як [PERSON] є вчителем державного навчального закладу, не пройшла обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, не має протипоказань до вакцинації, керівник відповідача зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства відсторонити позивача від роботи. Треба зазначити, що тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Суд вважає, що рішення відповідача про відсторонення [PERSON] від роботи є обґрунтованим, містить належні посилання на норми чинного законодавства, що дають підстави для відсторонення позивача від роботи. При прийнятті рішення про відсторонення від роботи відповідач керувався повідомленням Державної служби України з питань праці, повідомленням МОЗ України повідомленням Міністерства економіки України, які мають інформаційний характер, де серед іншого вказано, що відмова або ухилення працівника від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 є підставою для відсторонення від роботи працівників, які призначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Відповідно до ст. 117 розділу VI Конституції України КМУ в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Працівник окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб (а.с. 80-87). У позовній заяві містяться також інші аргументи позивача, які не потребують детального аналізу та не мають будь-якого вирішального значення в цій справі. При цьому суд зазначає, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09 грудня 1994 року, № 303-A, §29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, §58). Виходячи з викладеного, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу директора Гімназії с. Станин Радехівської міської ради Львівської області Бакуська Р.П. «Про відсторонення від роботи [PERSON] » №18 від 08 листопада 2021 року, оскільки підстав для визнання його незаконним та скасування судом не встановлено. З урахуванням відсутності підстав для визнання незаконним та скасування наказу директора Гімназії с. Станин Радехівської міської ради Львівської області Бакуська Р.П. «Про відсторонення від роботи» № 18 від 08 листопада 2021 року, а також те, що вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з відстороненням від роботи є похідними від основної вимоги, вони також не підлягають задоволенню. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] до Гімназії с.Станин Радехівської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Відділ організації діяльності закладів освіти Радехівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно відмовити повністю. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, то судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідача. Водночас, суд зазначає, що наказом МОЗ № 380 від 25.02.2022 року «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України» від 04.10.2021 року № 2153 зупинено дію наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 до завершення воєнного стану в Україні. За таких обставин, суд доходить висновку що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed