Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

Позивач звернулася до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивувала тим, що позивач звернувся до відповідача з запитом про надання публічної інформації, а саме щодо наявності на території населеного пункту вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. Однак, відповідач відповідь на запит на отримання інформації не надав. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 року у справі № 440/6704/20, визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на інформацію. Зобов`язано надати відповідь на запит [PERSON] від 15.10.2020 року про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Хорол вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. Внаслідок протиправних дій відповідача, було спричинено у позивача негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я та душевні страждання. Крім того, їй доводилося додатково дисциплінувати себе та витрачати набагато більше часу для підтримки необхідної продуктивності і праці, що позначалося щоденно на її фізичному та моральному стані. Гострота цих переживань посилюється тим, що в позивача загострене почуття справедливості. Більш того, внаслідок неправомірних дій відповідача, були порушені її нормальні життєві зв`язки з партнерами, друзями, з якими вона змушена додатково пояснювати чому вона стала менш привітною, менше приділяти часу друзям, сім`ї, родичам та інше. Моральні страждання підсилювались також, тим, що вона є інвалідом II групиз дитинства, має обмеження до самообслуговування, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку. Також позивач зазначала, що тривала боротьба на захист своїх прав виснажує її, викликає у неї психічне напруження, викликає розчарування в діяльності як держаних так органів місцевого самоврядування, які опікуються соціальною сферою, що створює додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду її заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались. Причинний зв`язок між протиправними діями відповідача та завданням їй від цього моральної шкоди, моральних страждань можна простежити наступним чином: відповідач не надав доступ до публічної інформації, рішенням суду визнано протиправною бездіяльність відповідача, таким чином, судовими рішеннями підтверджено бездіяльність відповідача. Зазначає, що кожен місяць порушеного права, вонаоцінює у розмірі мінімальної заробітної плати, яка у січні місяці 2021 для працездатних осіб становить 6000 грн. Так як, відповідач повинен був надати інформацію в жовтні 2020, то розмір моральної шкоди становить 30 000, 00 грн. Як наслідок просить суд винести рішення яким стягнути з Виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської на свою користь моральну шкоду в сумі - 30 000 грн. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 12.03.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.04.2021 року підготовче засідання у справі відкладено. Ухвалою суду від 17.05.2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалами суду від 13.08.2021 року, 11.10.2021 року, 25.01.2022 року та 03.03.2022 року основний судовий розгляд у справі відкладено. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Представник відповідача Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області не з"явився, з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи. У відзиві на позов відповідач просив відмовити в задоволенні позову, так як позивач не довела завдання їй моральної шкоди невчасним наданням відповіді на запит про надання публічної інформації та не обґрунтувала розміру такої шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши позицію позивача та представника відповідача,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021року у справі № 440/6704/20, яке набрало законної сили 11.02.2021 року, визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на інформацію. Зобов`язано виконавчий комітет Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області надати відповідь на запит [PERSON] від 15.10.2020року про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Хорол вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до копії довідки, долученої позивачем до матеріалів справи, позивач є особою з інвалідністю другої групи з дитинства. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто рішенням суду встановлено протиправну бездіяльність виконавчого комітету Полтавської міської ради і в силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України, протиправність дій відповідача є встановленою при розгляді даної справи. Так, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Тобто, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Відповідач у поданому ним відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову, виходячи з того, що позивачем не надано суду достатніх доказів, які б свідчили про те, що їй дійсно була заподіяна моральна шкода. Проте суд не може погодитися із таким висновком відповідача виходячи із таких міркувань. У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. Згідно із статтею 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно частини другої вказаної статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частини першої 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Аналогічна позиція зазначена також у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 405/500/18 У свою чергу, Європейський суд з прав людини зазначив, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див., наприклад, «Рисовський проти України», «Антоненков та інші проти України»). При цьому, аналізуючи матеріали справи, суд приходить до переконання, що порушення відповідачем прав позивача щодо отримання відповіді у встановлені строки, є порушенням принципу належного врядування, що призвело до психологічних страждань, розчарувань та незручностей позивача, що свідчить про заподіяння їй моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між протиправністю поведінки та заподіяною моральною шкодою. Щодо наявності вини відповідача, то суд звертає увагу, що при вирішенні питання про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, крім того, відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно частини третьої статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичний та душевних страждань позивача та інші обставини, які слід врахувати відповідно до абзацу другого частини третьої статті 23 ЦК України, зокрема, стан здоров`я позивача, та беручи до уваги вимоги розумності і справедливості, к суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 1 250, 00 грн. Відносно доводів позивача щодо можливості стягнення коштів у сумі кратній розміру мінімальної заробітної плати, то як уже зазначалося, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує обставини, які наведені у частині третій статті 23 ЦК України. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд звертає увагу, що позивач не обґрунтувала обов`язковість застосування співвідношення мінімального розміру заробітної плати при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди у даній справі. Враховуючи вищенаведене, глибину фізичних та душевних страждань позивача, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (справи «Харук та інші проти України», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Новоселецький проти України») з врахуванням вимог розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що протиправною бездіяльністю виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області позивачу заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню саме у розмірі 1 250, 00 грн. За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Враховуючи, що за подання даної позовної заяви не справляється судовий збір, то судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного і

Outcome: partial