Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , служба у справах дітей Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації Хмельницької області, про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі мешкають син позивача [PERSON] , а також у ній зареєстроване місце проживання онуки [PERSON] - малолітньої [PERSON] . Позивач стверджувала, що відповідач не сплачує житлово-комунальні послуги, вчиняє сварки, погрожує фізичною розправою, вчиняв домашнє насильство, що змусило позивача та її доньку [PERSON] виїхати з квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил співжиття. У зв`язку з цим позивач на підставі ст. ст. 116, 157 ЖК Української РСР просила суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Також [PERSON] просила суд усунути їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власності частиною квартири [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та його малолітньої доньки [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року прийнято відмову представника позивача [PERSON] від позову його довірителя в частині вимог про усунення [PERSON] перешкод в користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності частиною квартири [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , та закрито провадження у справі в цій частині. Законний представник малолітнього відповідача [PERSON] [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначила, що з липня 2011 року до 05 квітня 2016 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . [INFO] [PERSON] народила доньку [PERSON] , батьком якої є [PERSON] . За час шлюбу [PERSON] , [PERSON] та їхня донька мешкали в квартирі [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу малолітня [PERSON] залишилась проживати з матір`ю в м. Кам`янець-Подільському Хмельницької області, проте на окремі вихідні, святкові дні, канікули дитина приїжджає до батька, де проживає з ним в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , відсутні. Також на думку законного представника малолітньої [PERSON] , позивачем не доведено наявність підстав для виселення [PERSON] . Інші заяви про суті справи сторони справи до суду не подали. Треті особи [PERSON] і [PERSON] подали до суду пояснення, у яких зазначили, що відповідач [PERSON] відмовляється сплачувати комунальні послуги, погрожував фізичною розправою позивачу та третім особам, застосовував фізичне насильство до [PERSON] , викрав грошові кошти, належні на праві власності [PERSON] і [PERSON] . У судовому засіданні позивач та її представник, який одночасно є представником третіх осіб [PERSON] і [PERSON] , підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, стверджував, що він спокійна та врівноважена людини, ніколи не вчиняв домашнього насильства. [PERSON] вказував, що у випадку його виселення він залишиться безхатченком, оскільки іншого житла, окрім квартири [ADDRESS] , у нього немає. Законний представник малолітнього відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності та відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Третя особа [PERSON] у судовому засіданні просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Представник залученої судом до участі у справі в якості третьої особи Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області в судове засідання не з`явилася, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за відсутності свого представника. Вислухавши вступні слова учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS] . Іншими співвласниками згаданого об`єкта нерухомості є [PERSON] [PERSON] . У цій квартирі мешкає син позивача [PERSON] , а також у ній зареєстроване місце проживання онуки [PERSON] - малолітньої [PERSON] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст.116 ЖК Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що зі змісту ст. 116 ЖК Української РСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Cистематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Так, із матеріалів справи вбачається, що постановами Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року у справі № 756/9371/15-п, від 30 січня 2020 року у справі № 756/1415/20 [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 1732 КУпАП, за вчинення домашнього насильства стосовно мешканців квартири [ADDRESS] . За скоєння адміністративних проступків, передбачених ч. 1 ст. 1732 КУпАП, до [PERSON] було застосовано покарання у виді громадських робіт та штрафу (а. с. 47, 49). Наведене свідчить, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для [PERSON] проживання з ним в одній квартирі, а факт повторного вчинення [PERSON] одного й того самого правопорушення, підтверджує, що застосовані до нього заходи впливу є безрезультатними. Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, при вирішення спорів про виселення суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у рішенні у справі "Левчук проти України" (п. 84) зауважив, що у своїй практиці він неодноразово зазначав, що виселення є крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла, гарантованого ст. 8 Конвенції (див., серед інших джерел, рішення у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", п. 41). Однак Суд також вказав на те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені ст. 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, рішення у справах "Опуз проти Туреччини", п. 144, "Єремія проти Республіки Молдова", п. 52, та "Володіна проти Росії", п. 86). До того ж у контексті ст. 2 Конвенції Суд зазначав, що у справах про домашнє насильство права нападників не можуть переважити права потерпілих, зокрема, на фізичну та психічну недоторканість (див., mutatis mutandis, рішення у справах "Опуз проти Туреччини, п. 147, та "Талпіс проти Італії", п. 123). Можливість виселення відповідача передбачена законом (ст. ст. 116, 157 ЖК Української РСР), таке втручання переслідує легітимну мету, позаяк є необхідним для захисту фізичного і психічного здоров`я співвласника квартири [ADDRESS] [PERSON] . Так, факт застосування [PERSON] психологічного насильства до позивача підтверджується постановою Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року у справі № 756/1415/20 та відеозаписом, наданим [PERSON] (а. с. 17, 164). Систематичність вчинення відповідачем домашнього насильства щодо позивача свідчить про високий ризик повторного вчинення насильства у випадку, якщо сторони справи проживатимуть разом. Ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] є законним і пропорційним заходом, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, суд зазначає таке. Норма ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 502/922/18). У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 569/1478/18 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Позивач обмежена у праві вільно розпорядитись належною їй на праві власності частиною квартири [ADDRESS] у зв`язку з тим, що у цьому житлі зареєстроване місце проживання малолітньої [PERSON] . За приписами ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17. Після розірвання шлюбу між батьками їх малолітня донька [PERSON] залишилась мешкати з матір`ю в м. Кам`янець-Подільському Хмельницької області. Дитина живе у квартирі [ADDRESS] , співвласником якої є її мати [PERSON] . Указані обставини встановлені рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 листопада 2020 року у цивільній справі № 676/421/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Указаним судовим рішенням позовні вимоги задоволено та визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93188315). Зважаючи на те, що позивач [PERSON] не проживає разом з онукою [PERSON] , вони не пов`язані спільним побутом, а тому малолітня [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] . Право малолітньої [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] є сервітутним правом, яке вона набула у зв`язку з проживанням у спірному житлі її батька [PERSON] . Таке право [PERSON] припинилося у зв`язку з припиненням обставини, яка стала підставою для встановлення сервітуту, - права її батька на користування квартирою [ADDRESS] Ураховуючи наведене, зважаючи на те, що малолітня [PERSON] не є членом сім`ї позивача, не проживає у спірній квартирі тривалий час, позивач управі вимагати визнання її такою, що втратила право користування квартирою. Таке втручання є легітимним, позаяк таке втручання переслідує легітимну мету, оскільки є необхідним для захисту права співвласника квартиру на розпорядження своїм майном. У постанові від 27 жовтня 2021 року у справі № 128/2294/17 Верховний Суд дійшов висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Суд вважає, що інтереси позивача, як співвласника квартири [ADDRESS] , перевищують інтереси відповідача [PERSON] , яка не є членом її сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, та яка, має постійне місце проживання у квартирі [ADDRESS] разом з матір`ю, мешкає у цьому житлі тривалий час, де у неї більш ніж за п`ять років склались сталі соціальні зв`язки. Крім цього, батьками малолітньої [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що ними вживались заходи щодо переїзду дитини на постійне місце проживання до квартири [ADDRESS] З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved