Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-18 00:00:00

08 червня 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Службу у справах дітей Чечелівської районної у м. Дніпрі ради, із вимогою про встановлення порядку користування квартирою (а. с. 1-7). В обґрунтування заяви вказала, що їй з відповідачами на праві спільної часткової власності, у рівних частинах 1/3, належить трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 62,12 кв. м. та житловою площею 34,1 кв. м. Однак, у зв`язку з погіршенням її стосунків з відповідачами, останні заборонили їй заходити до квартири та зайняли її частину. Вирішити питання мирним шляхом з відповідачами вона не може, оскільки останні стоять на своєму та ведуть себе агресивно по відношенню до неї. Вважає, що суд повинен захистити її право володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності (1/3), встановивши порядок користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення їй у користування кімнати, площею 11,4 кв. м., [PERSON] кімнати, площею 14,8 кв. м. та [PERSON] кімнати, площею 7,9 кв. м., при цьому, залишивши в загальному користуванні: кухню 10,6 кв. м., вбиральню площею 1,2 кв. м., ванну кімнату площею 2,5 кв. м., коридор площею 5,5 кв. м. та комору 1,1 кв. м. Ухвалою суду від 09 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 24). 17 червня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 09 червня 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 28-50). Ухвалою суду від 23 червня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 00 хвилин 05 серпня 2021 року (а. с. 52), копія якої надіслана учасникам справи 13 жовтня 2021 року за вихідним № 21896/21-вих/2/204/1605/21 (а. с. 58). 05 листопада 2021 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверти (а. с. 61-62), якими відповідачам, направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 87). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 84), про причини неявки суд не повідомила. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 85), про причини неявки суд не повідомила. Представниця третьої особи в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 86), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що позивачка разом з відповідачами є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04 грудня 2010 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровсько міського нотаріального округу Михайлець К.О., який зареєстровано в реєстрі 23 грудня 2010 року за № 2619 (а. с. 13-14), та витягом про державну реєстрацію речових прав, що виданий КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 23 грудня 2010 року (а. с. 15). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ) від 23 грудня 2010 року (а. с. 47-50), вказана квартира знаходиться на другому поверсі будинку та має площу: загальну 62,1 кв. м. та житлову 34,1 кв. м. Квартира складається з: кімнати 1 11,4 кв. м., кімнати 2 7,9 кв. м., кімнати 3 14,8 кв. м., кухні 10,6 кв. м., вбиральні 1,2 кв. м., ванної кімнати 2,5 кв. м., коридору 10,9 кв. м., комори 1,1 кв. м. Крім того, квартира обладнана балконом 0,9 кв. м. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог\~ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~356\~ЦК України\~встановлено,\~що власність\~двох чи\~більше осіб\~із визначенням\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною частковою\~власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до\~вимог ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~357\~ЦК України,\~частки у\~праві спільної\~часткової власності\~вважаються рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~за домовленістю\~співвласників або\~законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Нормами статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та\~користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування\~\~тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Приписами ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що позивачці та відповідачам на праві спільної часткової власності (по 1/3 частці) належить квартира [ADDRESS] , загальна площа якої становить 62,1 кв. м., а житлова 34,1 кв. м., тобто на кожного власника квартири припадає по 20,7 кв. м. загальної та 11,36 кв. м. житлової площі. Виділення позивачці\~за запропонованим\~нею варіантом\~встановлення порядку\~користування квартирою\~кімнати розміром\~11,4\~кв.\~м.\~перевищує належну\~їй частку\~жилої площі\~на 0,04\~кв.\~м,\~а виділення\~ [PERSON] \~кімнати площею\~14,8\~кв.\~м.\~збільшує належну\~їй частку\~жилої площі\~на 3,44\~кв.\~м.,\~при цьому\~виділення [PERSON] \~кімнати площею\~7,9\~кв.\~м.\~зменшує належну\~їй частку\~жилої площі\~на 3,46\~кв.\~м,\~але іншого\~варіанту не\~існує,\~крім того,\~що запропонований\~позивачкою,\~а саме:\~їй \~кімнату,\~площею 11,4\~кв.\~м.,\~а відповідачам\~на двох\~дві кімнати,\~сумарною площею\~22,7\~кв.\~м.\~(14,8\~кв.\~м.\~+\~7,9\~кв.\~м.).\~Інші,\~зазначені у\~технічному паспорті\~приміщення: кухня\~ 10,6\~кв.\~м.,\~вбиральня 1,2\~кв.\~м.,\~ванна кімната\~ 2,5\~кв.\~м.,\~коридор \~10,9\~кв.\~м.,\~комора \~1,1\~кв.\~м. та вхід в квартиру, залишити в спільному користуванні. Встановлений порядок користування\~не є поділом в натурі, а тому не позбавляє відповідачів їх права власності на 1/3 частину квартири кожного. Вимогами ч.\~1\~ст.\~13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідачів [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими, підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то з відповідачів на користь позивачки повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 454 гривні з кожного, виходячи із розрахунку 908/2.

Outcome: approved