Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

18 жовтня 2021 року адвокат Тишківський С.Л. в інтересах [PERSON] звернувся до суду до із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики мотивуючи свої вимоги тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у письмовій формі, у вигляді розписки написаної власноруч [PERSON] , згідно якої останній взяв у [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 10000 (десять тисяч) доларів США в безвідсоткову позику, зобов`язуючись повернути у строк до 01 квітня 2019 року. Згідно другої розписки від 05.04.2019 року, написаної власноруч відповідачем, [PERSON] просить продовжити "термін заборгованості" на два тижні і зазначений борг за попередньою розпискою в сумі 10 000 доларів США і зобов`язується повернути кошти в строк до 22.04.2019, однак у вказаний строк борг так і не повернув, перестав виходити на зв`язок та уникає будь-яких зустрічей з позивачем. На час звернення до суду борг не повернуто, а тому позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути основну суму боргу за позикою в сумі 10 000 (десять тисяч доларів США) та 3% річних за період з 22.04.2019 по 13.10.2021 в сумі 738,90 доларів США (899 днів прострочення розділити на 365 днів в році та помножити на 10000 боргу та помножити на 3% = 738,90 доларів США). Ухвалою суду від 29 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, з викликом сторін. 23 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, мотивуючи свої вимоги тим, що він та його дружина [PERSON] займались оптовою торгівлею деревиною. Влітку 2017 року [PERSON] виявив бажання стати інвестором у їх бізнесі та надав 10 000 доларів США для закупівлі нової партії деревини. Закупивши деревину та віддавши її на обробіток виявилось, що деревина не придатна для обробки та подальшого продажу, внаслідок внутрішнього підпару. Дізнавшись про це [PERSON] став вимагати повернення вкладених в закупівлю деревини коштів, однак він також вклав значну суму коштів в закупівлю та не мав можливості повернути кошти. Протягом 2018 року від [PERSON] періодично поступали дзвінки з погрозами та вимогами повернути вкладені ним кошти. В січні 2019 році невідомі особи силою доставили його до [PERSON] , де з застосуванням фізичного примусу та погроз, [PERSON] змушував повернути надані ним у 2017 році кошти в розмірі 10 000 доларів США та наказав власноручно написати розписку про те, що начебто він позичив (отримав) у [PERSON] 10 000 доларів США. Переживаючи за своє життя та здоров`я, а також за життя та здоров`я своїх близьких, був змушений проти своєї справжньої волі написати розписку, проте грошові кошти зазначені у розписці в борг йому не передавались, а розписка писалась виключно з метою повернення коштів наданих у 2017 році [PERSON] для закупівлі деревини. В квітні 2019 року [PERSON] з метою усунення недоліків першої розписки (відсутності у ній дати) змусив написати ще одну розписку про продовження терміну заборгованості. За фактом вимагання коштів та погроз в серпні 2019 року подавались заяви до поліції. Таким чином, кошти зазначені в розписці в борг йому не надавались, розписка писалась під впливом тиску та насильства зі сторони відповідача та фактично свідчить про те, що він погодився повернути кошти надані [PERSON] в 2017 році для закупівлі деревини, що є підставою для визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду від 26 листопада 2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики прийнято до свого провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом адвоката Тишківського С.Л. в інтересах позивача [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом адвокат Тишківський С.Л. в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи "EasyCon", позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, 12.04.2022 року подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги зустрічного позову підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити, з підстав викладених у позові, а в задоволенні первісного позову просить відмовити. Суд, вислухавши представника позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом адвоката Тишківського С.Л., свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванню обставин справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Відповідно до розписки (без дати) [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 доларів США з умовою повернення коштів безвідсоткового боргу в повному обсязі до 01.04.2019. Кошти ( [PERSON] ) бере для власних цілей без фізичного та морального впливу за згодою обох сторін в чому і розписався. Відповідно до розписки від 05 квітня 2019 року [PERSON] просить продовжити термін своєї заборгованості на два тижні , а саме до 22 квітня 2019 року в сумі 10 000 доларів США, яку заборгував [PERSON] , що підтверджується розпискою, яка була написана ним раніше. Станом на день подачі позову до суду, а саме 18.10.2021 року, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом борг не повернув та на неодноразові звернення позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом повернути кошти не реагує, чим порушує виконання свого зобов`язання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що є подругою дружини [PERSON] , і у 2018 році неодноразово була свідком того, як до будинку останніх, приходили якісь люди і вимагали повернути кошти. Яку саме суму та причин вимог не пам`ятає. Частиною 1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою даної статті зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, в т.ч. повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Саме таку правову позицію виклав Верховний суд України у постанові від 18.09.2013 р у справі №6-63цс13. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норми ст.ст. 509, 623, 625 ЦК України зазначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки, і він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також, ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови про отримання відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом коштів у позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом із зобов`язанням їх повернення, визначення строку повернення та цілі отримання коштів, що підтверджується підписом самого [PERSON] .. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику, що додатково підтверджується розпискою наданою позичальником. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як вбачається із матеріалів справи відповідач за первісним позовом досі не виконав умови договору позики, зокрема, не повернув суму боргу в розмірі 10 000 доларів США, яка станом на 13.10.2021 року становить 263 490 грн. і визначена відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют на дату 13.10.2021 року, згідно якого 1 (один) долар США складає 26,349 гривні та підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. З огляду на вищевикладене, суд погоджується з розрахунком 3 % річних від простроченої суми наданим позивачем за первісним позовом та вважає за можливе стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом 3 % річних від простроченої суми за порушення виконання зобов`язання по вказаному договору позики в розмірі 738,90 доларів США: а саме, за період з 22.04.2019 року по 13.10.2021 року (899 днів прострочення розділити на 365 днів у році та помножити на 10 000 доларів США (боргу) та помножити на 3% річних від простроченої суми, що за курсом 26,349 грн., відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют на дату 13.10.2021 року складає 19 469 ( дев`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят дев`ять) гривень 27 копійок. Враховуючи вищевикладене, а також те, що право позивача за первісним позовом порушено невиконанням відповідачем за первісним позовом взятих на себе зобов`язань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США та 3 відсотки річних від простроченої суми в розмірі 738 (сімсот тридцять вісім) доларів 90 центів США. Як вбачається із квитанції ПриватБанку №0.0.2300513443.1 від 13.10.2021 року позивачем за первісним позовом при зверненні з позовом до суду сплочено судовий збір в розмірі 2829 (дві тисячі вісімсот двадцять дев`ять) гривень 59 копійок, враховуючи те, що первісний позов задоволено, то відповідно до ст.141 ЦПК України на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом судовий збір в розмірі 2829 (дві тисячі вісімсот двадцять дев`ять) гривень 59 копійок. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики (без дати) суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Таким чином, аналіз змісту норми ст.638 ЦК України, дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ст.640 ЦК України). Статтею 640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. Тож, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру - є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, про що зазначено Верховний Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-6Зцс13. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Як роз`яснено у пунктах 19-21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Вказана правова позиція врахована також і в постанові Верховного Суду від 04.09.2020р. у справі №552/6989/16-ц. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Під час розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався в зустрічному позові як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами відсутності факту передачі йому особисто коштів за договором позики, що даний правочин було укладено під впливом тиску та насильства зі сторони відповідача за зустрічним позовомта що договір є сфальсифікованим. Доводи позивача за зустрічним позовом про відсутність факту передачі грошових коштів, спростовуються наявними у справі доказами, а саме підписаними власноруч [PERSON] розписки про отримання 10 000 доларів США. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в зустрічній позовній заяві не заперечує факт отримання 10 000 доларів США, при цьому посилається, що дані кошти були отримані від [PERSON] , як він інвестора у бізнесі пов`язаному з обробкою деревини, для закупівлі самої деревини у 2017 році, при цьому доказів (договору, розписки та ін.) про таку інвестицію суду не надано. Посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що розписка про отримання коштів була написана в 2019 році, проти його волі, під дією фізичного примусу та погроз і це був не богр позики, а розписка про повернення коштів наданих [PERSON] для закупівлі деревини, не знайшли свого підтвердження, оскільки суду не надано відповідних доказів, а надані сторонами докази щодо звернення до органів поліції з приводу неправомірних дій позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом не підтверджують фактів фізичного чи психологічного насильства при отриманні коштів і написання розписки про їх отримання. Зважаючи на вищевикладене , суд дійшов до висновку, що договір позики (без дати), між сторонами відбувся; сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору; отримання позики у сумі 10 000 доларів США підтверджено розпискою, факт його підписання сторонами не заперечуються, а відтак - [PERSON] отримано в борг від [PERSON] зазначені грошові кошти. Отже, підстав для задоволення зустрічного позову суд не вбачає.

Outcome: approved