Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив розірвати шлюб з відповідачкою. Позов мотивовано тим, що сторони уклали шлюб 20 листопада 1993 року, мають спільних повнолітніх дітей сина [PERSON] , 1994 року народження, та дочку [PERSON] , 2001 року народження. Внаслідок тривалого відрядження за кордон припинилися шлюбні відносини між сторонами. Так, майже шість років позивач працює за кордоном, додому приїздить дуже рідко. Таким чином, сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільного господарства, фактично шлюб розпався. Крім цього, сторони мають протилежні погляди на сімейні стосунки, втратили почуття один до одного, кожен живе своїм життям. Збереження шлюбу неможливе. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28\~січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 09 травня 2022 року відповідачка подала до суду заяву про визнання позову, просила розірвати шлюб з позивачем. Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідачка визнала позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до положень ст.\~24\~Сімейного\~кодексу\~України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК України). Згідно із ч. 3 та 4 ст.\~56\~СК\~України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За вимогами ст.\~112\~СК\~України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд установив, що з 20 листопада 1993 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають двох спільних повнолітніх дітей. За твердженням позивача, що не заперечується відповідачкою, сторони не ведуть спільного господарства, тривалий час проживають окремо, шлюбні відносини та спільне проживання припинені. Подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд ураховує позицію відповідачки, яка визнала позов та просила розірвати шлюб з позивачем. При цьому суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах СК України, тому позов підлягає задоволенню. На підставі ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 496,20 грн, що становить 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у зв`язку з визнанням позову відповідачкою.

Outcome: approved