Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

Позивач АТ «КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 21.03.2009 було укладено кредитний договір № DNHDG40000006193, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 185587.50 грн. на термін до 21.03.2038, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк і в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Проте останній не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № DNHDG40000006193, а тому свої зобов`язання за вказаним Договором не виконав. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2011 стягнуто заборгованість в розмірі 270 396,11 грн., нараховану станом на 28.10.2010. 20.05.2016 АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2016 було задоволено стягнути заборгованість в розмірі 1 022 250,10 грн., нараховану станом на 18.04.2016. Таким чином, винесення рішень Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська та Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 18.04.2016 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Прострочена сума заборгованість становить 176773,86 три. З Відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2011, тобто за період з 21.03.2009 по 28.10.2010, тобто за період після подання позовної заяви від 28.10.2010, з 29.10.2010 по 23.05.2013 відповідач [PERSON] має заборгованість у розмірі - 11707,33 гри. , яка складається з наступного: -10093,32 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; -1614,01 грн. - 3 % річних від простроченої суми. Також з Відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19.10.2011 до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2016, тобто за період з 24.05.2013 по 18.04.2016, тобто за період після подання позовної заяви від 20.05.2016, з 21.05.2016 по 26.01.2021, відповідач [PERSON] має заборгованість у розмірі - 108912,35 грн. , яка складається з наступного: -84061,55 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; -24850,80 грн. - 3 % річних від простроченої суми. Отже, до стягнення заборгованість Відповідача [PERSON] становить 120619.68 грн. В ході розгляду справи позивачем АТ КБ «Приватбанк» було уточнено позовні вимоги та визначено відповідачем лише [PERSON] . За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № DNHDG40000006193 від 21.03.2009 в розмірі 120 619,68 грн. в порядку ст.625 ЦК України, а також судові витрати. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання проведено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] повідомлявся судом про наявність цивільної справи, стороною якої він є, своїм правом надання відзиву на позов останній не скористався. Копію ухвали суду про відкриття провадження та позовну заяву відповідач [PERSON] отримав 27.05.2021, про що свідчить поштове повідомлення. Відповідач [PERSON] до суду надала відзив на позов, в якому просила суд відмовити у його задоволенні відносно позовних вимог до неї, посилаючись на те, що договір поруки №DNHDG40000006193 від 21.03.2008 нею особисто не підписувався, в зазначеному договорі відсутній підпис саме [PERSON] , що встановлено рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19.10.2011 по справі № 0417/2-1764/2011, яке набрало чинності та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від20.05.2016. Позовні вимоги про стягнення індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за умови відсутності обов`язку [PERSON] по оплаті основного зобов`язання, що встановлено двома рішеннями суду, які набрали законної сили, є безпідставними та задоволенню не підлягають, так як вимоги по сплаті інфляційних збитків та 3% річних є похідними від основного зобов`язання. Також зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2011 по справі № 0417/2- 1764/2011, яке набрало чинності 01.11.2011, з відповідача [PERSON] стягнута сума заборгованості. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № DNHDG4000000193 від 21.03.2008 відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 185 587,50 грн. на термін до 21.03.2038. В якості забезпечення зобов`язань передбачених кредитним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 21.03.2008. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2011 було стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 270 396 грн. 11 коп., судовий збір у розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120, 00 грн., а всього 272 216 грн. 11 коп. за кредитним договором № DNHDG4000000193 від 21.03.2008. У задоволенні позову до [PERSON] відмовлено, оскільки договір поруки № DNHDG40000006193 від 21.03.2008 нею не підписувався, в зазначеному договорі відсутній підпис саме [PERSON] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2016 позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору від 21.03.2008, яка станом на 18.04.2016 складається із заборгованості по процентам за користування кредитом 32408,54 грн.; а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1378,00 грн., а всього 33786 гривень 54 копійки. В частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] , а також в позовних вимогах до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як зазначено вище, судом встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за Кредитним договором, яким йому було надано кредит строком до 21 березня 2038 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Таким чином, з ухваленням рішень судів про стягнення боргу у 2011 році та у 2016 році відповідно зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення. Водночас, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16 зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Водночас, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи у відношенні до нього, про що свідчить поштове повідомлення, відповідач [PERSON] своїм правом надання відзиву на позов не скористався, заяв про застосування строку позовної давності не надавав. Що стосується зазначення у відзиві [PERSON] про пропуск позивачем строку позовної давності, то суд вважає, що не може застосувати строк позовної давності по заяві [PERSON] , оскільки позивач в уточненій позовній заяві визначився із колом відповідачів і уточнений позов стосується лише відповідача [PERSON] , який заяв про застосування строку позовної давності до суду не надавав. За таких обставин, суд вважає, що уточнений позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути судовий збір на користь позивача в розмірі 2270 грн.

Outcome: approved