Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

25.10.2021р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ з ІІ «Євробус» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та про зміну дати звільнення (а.с.№ 4-11 т. № 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 01.11.2021р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відповідності до ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/5503/21 від 23.09.2021р. на його користь була стягнута заробітна плата та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.02.2021р. по 25.07.2021р., втім, рішення суду не виконане. Отже, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.07.2021р. по 15.10.2021р., у зв`язку з затримкою розрахунку та видачі трудової книжки. Позивач неодноразово висловлював бажання звільнитися, однак його заяви залишалися без належного розгляду. 26.03.2021р. позивач в письмові формі звернувся до відповідача та просив його звільнити за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідачем ця заява отримана, однак не вчинено дій щодо повідомлення позивача про звільнення, не надано на його вимогу наказу про звільнення тощо. Такими діями відповідача позивачу завдана й моральна шкода, яку останній просив відшкодувати. Просив стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.07.2021р. по 15.10.2021р. у розмірі 23 999грн. 76коп., та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 30 000грн. Також просив зобов`язати відповідача змінити дату звільнення з роботи у ТОВ з ІІ «Євробус» у порядку, встановленому п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, та днем звільнення визначити день видачі позивачу трудової книжки. 14.12.2021р. на електронну пошту суду в порядку ст. 178 ЦПК України надійшов відзив, в якому відповідач, в особі директора Озерянського С.Ф., посилався на те, що наказом від 25.02.2021р. позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Проведений позивачем розрахунок середнього заробітку є невірним, оскільки позивач працював неповний робочий тиждень з оплатою праці у розмірі 0,5 посадового окладу. Посилання позивача на преюдиційність рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2021р. по справі № 201/5503/21 є необґрунтованим, оскільки судом не досліджувався як доказ, штатний розпис за 2021р. Щодо відшкодування моральної шкоди, відповідач вважав її розмір необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.№39-41 т.№ 1). 20.12.2021р. відповідачем на електронну пошту суду подана заява про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.№45-46 т. № 1). 11.01.2022р. позивачем в порядку ст. 179 ЦПК України подана відповідь на відзив, в якій він посилався на те, що заявлені ним позовні вимоги грунтуються на вже встановлених рішенням суду у справі № 201/5503/21 обставинах, а саме, що відповідачем порушено вимоги ст. 21 Закону України «Про оплату працю» та ст. 115 КЗпП України. Крім того, відповідачем не було повідомлено позивача про звільнення та не проведено остаточний розрахунок з видачею трудової книжки. Предметом спору в даній справі є стягнення з тих самих підстав середнього заробітку за новий період з 26.07.2021р. по 15.10.2021р. за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою розрахунку та видачі трудової книжки, а також відшкодування моральної шкоди. Посилання відповідача на те, що позивач працював неповний робочий день не відповідає дійсності, оскільки в трудовій книжці відсутній відповідний запис. Щодо строків позовної давності, позивач зазначив, що ці строки не порушені, оскільки відповідач фактично розрахувався з ним 16.12.2021р., що підтверджується постановою приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Також позивач зазначив, що ним отриманий був лист відповідача від 30.09.2021р., в якому запропоновано звернутися особисто або висловити бажання щоб було надіслано поштою трудову книжку позивача. 12.10.2021р. позивач повідомив відповідача про надіслання трудової книжки цінним поштовим відправленням за місцем його проживання у м. Жовті Води зі зміненою датою звільнення у порядку, встановленому п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Втім, відповідачем ця вимога позивача не була виконана. Щодо вимог в частині відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що шкоду йому завдано тривалим порушенням трудових прав, що пов`язано з невиплатою заробітної плати протягом періоду роботи, необхідністю шукати додатковий підробіток, а тому суму моральної шкоди він оцінив у 30 000грн. (а.с.№48-53 т. № 1). 17.02.2022р. до суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 201/5503/21 (а.с.№66-67 т. № 1). 28.02.2022р. в порядку ст. 180 ЦПК України до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких зазначено, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/5503/21 не досліджувалися докази, в тому числі штатний розпис за 2021р., а постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.12.2021р. було встановлено, що тягар доказування у даній справі покладається на роботодавця та доказів виплати позивачу заробітної плати не надано, а тому ці судові рішення не мають преюдиційного значення для цивільної справи № 201/10816/21. Щодо неповідомлення позивача про звільнення, непроведення розрахунку при звільненні та невидачі трудової книжки відповідач зазначив, що був позбавлений можливості вручити позивачу трудову книжку при звільненні позивача, через те, що останній був відсутній на роботі на дату звільнення, що підтверджується заявою від 25.02.2021р., що була надіслана поштою. 25.02.2021р., 01.03.2021р. та 17.05.2021р. позивач самостійно дзвонив бухгалтеру [PERSON] та в телефонних розмовах його було повідомлено про звільнення на підставі поданої ним заяви та необхідність забрати трудову книжку та розписатися в наказі про звільнення. Позивач повідомляв про відсутність фінансової можливості приїхати та забрати трудову книжку. Крім того, 04.03.2021р. головний бухгалтер Чмуль О.С. разом з інженером по техніці безпеки, безпеці руху та охороні праці Собор Г.С. виїжджали за місцем мешкання позивача, який не відчинив їм двері. Крім того, в порушення п. 4.2 Інструкції позивачем не повідомлено відповідача про свою згоду надсилання йому оригіналу трудової книжки поштою на вказану адресу. Рішенням суду у справі № 201/5503/21 встановлено, що позивач працював на посаді водія автотранспортного засобу (вантажні перевезення) з неповним робочим тижнем, з оплатою у розмірі 0,5 посадового окладу згідно штатного розпису з 23.07.2019р., однак не враховано цього при визначені розміру зарплати та розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок не передбачено зазначення умов прийняття на роботу, в тому числі неповного робочого часу. Також відповідач наполягав на пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення середнього заробітку та зміну дати звільнення. Щодо вимог про зміну дати звільнення, відповідач зазначив, що 18.10.2021р. надіслав на адресу позивача поштою трудову книжку, однак позивач в позовній заяві не зазначає дату зміни запису звільнення, що не відповідає положенням ст. 175 ЦПК України. Вимоги про відшкодування моральної шкоди також не визнані, виходячи з того, що розмір моральної шкоди, який визначено позивачем (30 000грн.), є необґрунтованим (а.с.№78-84 т. № 1). Розглядаючи клопотання відповідача від 20.12.2021р. про застосування строків позовної давності, судом не знайдено підстав для його задоволення, оскільки позивачем дотримано тримісячний строк звернення з позовом до суду, починаючи з 22.07.2021р., коли він дізнався про своє порушене право. Крім того, оскільки на момент подачі позовної заяви (позов відправлено поштою 20.10.2021р. - а.с. № 33, 34 т. № 1) фактичного розрахунку по заборгованості по заробітній платі відповідачем проведено не було, то з урахуванням рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 від 22.02.2012р., строк на пред`явлення вимог про стягнення середнього заробітку не пропущений. Так само судом не знайдено підстав для задоволення клопотання відповідача від 17.02.2022р. про зупинення провадження в даній цивільній справі до набрання законної сили рішенням суду від 23.09.2021р. у цивільній справі № 201/5503/21 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Євробус» про стягнення заробітної плати і середнього заробітку, оскільки дане рішення суду, після перегляду Дніпровським апеляційним судом, 08.12.2021р. набрало законної сили та ухвалою суду від 11.04.2022р. відповідачу відмовлено в задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши надані сторонами по справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Оскільки кожна із сторін у справі в заявах по суті справи посилалася на цивільну справу № 201/5503/21, судом були оглянуті матеріали даної справи в межах доказів, необхідних для розгляду цивільної справи № 201/10816/21. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Щодо позовних вимог [PERSON] в частині зміни дати звільнення позивача судом встановлено наступне. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2021р. у цивільній справі № 201/5503/21 за позовом [PERSON] до ТОВ з ІІ «Євробус» про стягнення заробітної плати і середнього заробітку встановлено, що на підставі наказу № 22 від 23.07.2019р. [PERSON] було прийнято на роботу в ТОВ з II «Євробус» на посаду водія автотранспортного засобу (вантажні перевезення) з неповним робочим тижнем з оплатою у розмірі 0,5 посадового окладу згідно штатного розпису з 23.07.2019р. (а.с.№18 т. № 1, а.с.№ 57 т. № 2). 25.02.2021р. позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку була направлена заява про звільнення за власним бажанням з 25.02.2021р. за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується оглянутою судом копією заяви позивача, яка знаходиться в матеріалах цивільної справи №201/5503/21 (а.с.№53, 54 т. №1). Наказом № 33 від 25.02.2021р. позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.№ 18 т. № 1). Згідно актів, складених директором товариства, головним бухгалтером та юрисконсультом від 25.02.2021р. та 01.03.2021р. позивач за номером телефону [NUMBER] був повідомлений про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі його заяви та про необхідність з`явитися у робочі дні та години для отримання трудової книжки (а.с.№ 85-86т.№ 1, а.с.№50, 51т.№ 2). 04.03.2021р. був складений акт у [ADDRESS] головним бухгалтером ТОВ з ІІ «Євробус» Чмуль О.С., разом з інженером по техніці безпеки, безпеці руху та охороні праці Собор Г.С. , юрисконсультом ТОВ з ІІ «Євробус» Каракановою Т.В. та фізичною особою [PERSON] , в якому зазначено, що 04.03.2021р. за місцем мешкання позивача вручення трудової книжки та наказу від 25.02.2021р. про звільнення неможливо здійснити, оскільки ніхто не відчинив двері (а.с.№96 т. № 1). Як зазначає позивач в позовній заяві, 29.03.2021р. ним повторно направлена рекомендованим листом з описом вкладення зава від 26.03.2021р. про звільнення за власним бажанням після спливу двох тижнів з дня отримання відповідної заяви, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.№22 т. №1), однак ця заява повернута позивачу, що підтверджується наданими ним доказами з пошукової системи сайту «Укрпошта» (а.с.№ 23 т. № 1). Також заяву від 26.03.2021р. позивач надіслав на адресу відповідача через відділення «Нової пошти», однак доказів отримання цієї заяви відповідачем суду не надано, а подана експрес- накладна від 28.03.2021р. не містить повного номеру накладної, і тому суд позбавлений можливості самостійно пересвідчитися в доставленні листа (а.с.№28 т. № 1). Крім того, з поданої позивачем квитанції від 28.03.2021р. суду неможливо встановити, які саме документи були направлені відповідачу, адже копію заяви від 26.03.2021р. про звільнення позивач суду не надав (клопотання про її витребування у відповідача під час розгляду справи не надходило), (а.с.№22, 28 т. № 1). З поданих позивачем доказів вбачається, що з 15.03.2021р. по 25.03.2021р. та з 30.03.2021р. по 08.04.2021р.він перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується копіями листів непрацездатності серія АЛА № 721470 (а.с.№24 т. № 1) та АЛА № 746158 (а.с.№25 т. №1). 01.04.2021р. позивач направив на адресу відповідача звернення від 30.03.2021р., в якому повідомив про перебування на лікарняному з 30.03.2021р., а також просив надати інформацію про суми нарахованої заробітної плати, про виплачені суми заробітної плати, про отримання відомостей, що підтверджують отримання заробітної плати, про надання копій наказів про прийняття на роботу та про звільнення та повідомити дату отримання належних сум до виплати та трудової книжки (а.с.№26 т. №1). Згідно інформації з пошукової системи сайту «Укрпошта» даний лист був вручений відповідачу 05.04.2021р. (а.с.№29 т. №1). 18.04.2021р. позивачем направлено звернення на адресу відповідача від 15.04.2021р., в якому він повідомляє про перебування на лікарняному з 30.03.2021р. по 12.04.2021р. та просить провести виплату йому відповідних коштів, а також подає оригінал листка непрацездатності (а.с.№27 т. № 1). Даний лист за інформацією з пошукової системи сайту «Укрпошта» був отриманий 21.04.2021р. (а.с.№30 т. № 1). Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач дізнався про своє звільнення з відзиву, який був поданий в межах цивільної справи № 201/5503/21, що підтверджується копією його відповіді на відзив (а.с.№55 т. № 2). Листом від 30.09.2021р. № 854 відповідач повідомив позивача про необхідність з`явитися у робочі дні з понеділка по п`ятницю з 09.00год по 17.00год., крім обідньої перерви за адресою: [ADDRESS] для отримання трудової книжки або надати згоду щодо її надіслання поштою на вказану адресу (а.с.№31 т. №1). В своїй заяві від 11.10.2021р. позивач просив відповідача надіслати йому трудову книжку з відділення «Нової пошти» за місцем проживання в м. Жовті Води (а.с.№95 т. № 1). 12.10.2021р. позивачем було складене звернення, в якому він просив визнати недійсним наказ № 33 від 25.02.2021р. у порядку встановленому п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993р. № 58, видати новий наказ, де зазначити новий день звільнення та надіслати належним чином оформлену трудову книжку поштовим відправленням засобами Укрпошти (а.с.№32 т. № 1). Листом від 18.10.2021р. № 861 відповідачем направлена на адресу позивача копія наказу про звільнення від 25.02.2021р. та оригінал трудової книжки (а.с.№93-94 т. № 1). Стаття 38 КЗпП України зобов`язує роботодавця звільнити працівника в строки, про які він просить, у тому числі за наявності інших поважних причин, ніж зазначені у ч. 1 цієї статті. Тобто перелік таких причин не є вичерпним. Поважність причин має вирішуватися в кожному конкретному випадку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Верховний Суд у постанові від 03.11.2021р. у справі № 387/326/20 зазначив, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати в день звільнення трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання. Зі змісту заяви позивача від 25.02.2021р. про звільнення, яка надійшла на адресу товариства поштою, вбачається, що позивач просив звільнити його саме з 25.02.2021р., що й було здійснено відповідачем шляхом видачі наказу № 33 від 25.02.2021р. З поданих відповідачем доказів вбачається, що уповноваженими особами підприємства були вчинені дії щодо повідомлення позивача про звільнення та необхідність отримання трудової книжки в робочі дні та години, а також вчинені дії щодо вручення позивачу копії наказу про звільнення та трудової книжки, однак за місцем проживання позивача вручити документи не вдалося, а на підприємство позивач не приїжджав, мотивуючи це скрутним матеріальним становищем. Позивачем в позовній заяві та інших заявах по суті не надано жодних пояснень, чому близько місяця з моменту подачі 25.02.2021р. заяви про звільнення, він не звертався до відповідача аби дізнатися результати її розгляду (доказів таких звернень не надано), отримати наказ про звільнення та трудову книжку. Крім того, суд вбачає в діях позивача недобросовісність, адже він протягом місяця подає дві різні за змістом заяви про звільнення, в одній з яких просить звільнити з певної дати (заява від 25.02.2021р.), а в іншій - через два тижні від отримання роботодавцем відповідної заяви (заява від 26.03.2021р.). Поза увагою суду не можуть залишитися ті обставини, що якби [PERSON] вважав, що після 25.02.2021р. він не був звільнений, то останній мав би приступити до виконання своїх обов`язків, як водія автотранспортного засобу (вантажні перевезення). Втім, доказів продовження роботи після 25.02.2021р. позивачем не надано, як і не надано доказів, які свідчать, що відповідач перешкоджав йому працювати з 26.02.2021р. Також варто зазначити, що позивач посилається, що про своє звільнення дізнався після отримання відзиву відповідача 22.07.2021р., поданого в межах розгляду цивільної справи № 201/5503/21. Втім, в межах розгляду цієї справи позивачем не були заявлені вимоги щодо неправомірності дій відповідача по невидачі трудової книжки, або зміни запису про звільнення. З таким позовом щодо зміни дати звільнення позивач звернувся тільки після ухвалення судом в рамках цивільної справи № 201/5503/21 рішення про задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що лише 11.10.2021р. та 12.10.2021р. позивач повідомив відповідача про можливість надіслання йому трудової книжки поштою, однак позовна заява та інші документи, подані позивачем, не містять посилань, чому після 25.02.2021р. (дати першої заяви про звільнення) та 22.07.2021р. (дати, з якої позивач став обізнаним про звільнення), позивач не звертався з аналогічною заявою до відповідача. З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в частині зміни дати звільнення позивача, оскільки судом встановлена недобросовісність в діях позивача, який подавши 25.02.2021р. заяву про звільнення, не вчиняв будь-яких дій щодо з`ясування результатів її розгляду, отримання копії наказу про звільнення та трудової книжки на випадок звільнення, не продовжував виконувати свої обов`язки з 26.02.2021р., в той час, як з поданих відповідачем доказів вбачається вчинення дій щодо вручення позивачу наказу про звільнення та видачу трудової книжки. Стосовно позовних вимог [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку суд зазначає наступне. Підставою звернення позивача з позовом в частині стягнення середнього заробітку є невиконання відповідачем рішення суду по цивільній справі № 201/5503/21 (а.с.№ 5 т. № 1). Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 від 22.02.2012р. за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237 КЗпП України викладений висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також у цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що невиплати працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 08.11.2017р. у справі 6-1626цс17 зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2021р. № 201/5503/21 були задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з ТОВ з ІІ «Євробус» заборгованість по заробітній платі у розмірі 95 852грн. 24коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.02.2021р. по 25.07.2021р. у розмірі 14 615грн. 28коп. (а.с.№56-59 т. № 2). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.12.2021р. рішення від 23.09.2021р. залишено без змін (а.с.№60-61 т. № 2). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Є.П. було відкрито виконавче провадження № 67105566 з виконання виконавчого листа від 24.09.2021р. № 201/5503/21 про стягнення з ТОВ з ІІ «Євробус» на користь [PERSON] заробітної плати, середнього заробітку та судових витрат (а.с.№54-55 т. № 1). Постановою від 16.12.2021р. виконавче провадження № 67105566 було закінчене у зв`язку з виконання відповідачем вимог в повному обсязі. Після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-144цс13 від 29.01.2014р.). Звертаючись до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки з 26.07.2021р. по 15.10.2021р., позивач просив стягнути суму 23 999грн. 76коп., виходячи з суми середньої заробітної плати 292грн. 68коп. помноженої на 82 робочих днів прострочення. Відповідач, заперечуючи проти стягнення середнього заробітку посилався, що позивач працював неповний робочий тиждень з оплатою праці у розмірі 0,5 посадового окладу згідно штатного розпису, розмір якого становить 6 000грн. (а.с.№43 т. № 1). З наданих відповідачем відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за грудень 2020р. вбачається, що до податкової служби відповідачем подані відомості про нараховану заробітну плату позивачу у розмірі 5 200грн. (а.с. № 119 т. № 1), а за січень 2021р. відомості про нараховану суму заробітної плати у розмірі 6 000грн. (а.с.№ 113 т. № 1). Враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992р. № 100, розрахунок середнього заробітку слід здійснити наступним чином. Середньоденна заробітна плата позивача розрахована, виходячи з наступного: 5 200грн. - заробітна плата позивача за грудень 2020р. + 6 000грн. - заробітна плата за січень 2021р. (за два місяця, що передували даті звільнення) : 41день (у грудні 2020р. було 22 робочих днів, а у січні 2021р. - 19 робочих днів) = 273 грн. 17 коп. Таким чином, розрахунок, наданий позивачем суд не може взяти до уваги, оскільки він проведений, виходячи з заробітної плати позивача у розмірі 6 000грн. щомісячно з грудня 2020р. по січень 2021р., тоді як згідно наданих самим же позивачем відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 4 квартал, його дохід становив 15 600грн., а отже розмір доходу за один місяць (грудень 2020р.) дорівнює 5 200грн. (а.с.№21 т. № 1). Посилання відповідача на те, що позивач працював на 0,5 посадового окладу і його дохід становив 3 000грн., судом також оцінюється критично, оскільки з документів, наданих відповідачем, вбачаються суми заробітної плати позивача, які були подані до податкової служби під час подачі звітності та загальний розмір доходу за грудень 2020р.- січень 2021р., який становить 11 200грн. Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період Кількість робочих днів з 26.07.2021р. по 15.10.2021р. становить 56 днів, а отже середній заробіток за період затримки розрахунку становить 15 297грн. 52 коп. (273грн. 17коп. * 56 днів). Таким чином. суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку та стягнути за час затримки розрахунку грошові кошти в розмірі 15 297грн. 52коп. В іншій частині вимог позивача в цій частині слід відмовити. Незважаючи на те, що фактичне виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2021р. № 201/5503/21 відбулося 16.12.2021р., позивач протягом розгляду цивільної справи № 201/ 10816/2021р. не скористався своїм правом на уточнення позовних вимог у бік збільшення, тому судом зроблено розрахунок в межах заявленого по тексту позову періоду. Щодо вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним задовольнити частково ці позовні вимоги, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 5 вищевказаної Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. На підтвердження завдання моральної шкоди, позивачем жодних доказів суду не надано (доказів погіршення стану здоров`я, неможливості працевлаштування, ведення свого звичайного життя та погіршення матеріального стану). Разом з тим, рішенням суду від 23.09.2021р. у справ № 201/5503/21, яке набрало законної сили, встановлено порушення відповідачем трудового законодавства та не виплата позивачу заробітної плати з ІІІ кварталу 2019р. по IV квартал 2020р. і непроведення остаточного розрахунку (дана обставина в силу ч. 4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню), а тому виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000грн., що дорівнює одній мінімальній заробітній платі за ставками, встановленими ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» . Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди у розмірі 341грн. 30коп. (15 297грн. 52 коп. + 5 000грн. х 908грн. : 53 999грн. 76коп. = 341грн. 30коп.). Судові витрати по оплаті судового збору за ту частину позовних вимог, в задоволенні якої [PERSON] відмовлено (а.с. № 3), відносяться на його рахунок. Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу немає, оскільки жодних доказів на понесення цих витрат при подачі позовної заяви або протягом розгляду справи, позивачем суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: partial