Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження нерухомого майна, скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та скасування запису у Державному реєстрі іпотек. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 29.03.2007 року між позивачем та Закритимакціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого сталоПублічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", а згодом - Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", було укладено кредитний договір № VOKVGK00001300, на умовах якого позивач отримала споживчий кредит в розмірі 13500 доларів США для придбання житла під 0,84% місячних (10,08 % річних), з кінцевим терміном повернення 29.03.2027 року. На забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 30.03.2007 року між позивачем та відповідачем булоукладено Договір іпотеки квартири, за яким було передано в іпотеку квартирузагальною площею 24,2 кв.м., житловою площею 15,4 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] , власником якої є позивач. 23.04.2015 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до Ковельського міськрайонного суду Волинської з позовом до позивача про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором. На думку позивача, з моменту звернення до суду, тобто з 23.04.2015 року, закінчився строк дії даного кредитного договору (строк кредитування) і з цього моменту припиняються нараху\-вання процентів та інших платежів за кредитним договором. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.09.2016 року у справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості та за поданим [PERSON] зустрічним позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнан\-ня кредитного договору та договору іпотеки недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, в первісному та зустрічному позовах відмовлено повністю. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06.02.2017 року апеляційні скарги сторін відхи\-лено, а зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.09.2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06.02.2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Справу у цій частині направ\-лено до апеляційного суду на новий розгляд. Подану позивачем касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.09.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 06.02.2017 року в частині відмови у за\-доволенні поданого зустрічного позову до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання кре\-дитного договору та договору іпотеки недійсними залишено без змін. Постановою Волинського апеляційного суду від 29.11.2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.09.2016 року в даній справі в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ "Приват\-банк" до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Позов ПАТ КБ "Приватбанк" до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з позивача на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 11838,94 доларів США заборгованості за кредитним договором, що, станом на 06.04.2015 року, еквівалентно 275847,30 грн. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.03.2021 року подану позивачем касаційну скаргу задоволено, а постанову Волинського апеляційного суду від 29.11.2018 року скасовано. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.09.2016 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" до позивача про стягнення заборгованості за кредит\-ним договором залишено в силі. Зазначена постанова набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскаржен\-ню не підлягає. Як зазначає позивач, з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Волинського апеляційного суду від 29.11.2018 року втратила законну силу та подальшому виконан\-ню не підлягає. Таким чином позивач вважає, що факт відсутності в неї заборгованості за вказаним кредитним договором від 29.03.2007 року встановлено в судовому порядку, а тому в неї більше немає перед відповідачем будь-яких боргових зобов`язань за цим кредитним договором. Відсутність зобов`язання за кредитним договором, припиненим з моменту звернення кредитодавця до суду (23.04.2015 року), є підставою, на думку позивача, для визнання припиненою іпотеки, що виникла на підставі договору іпотеки квартири від 30.03.2007 року. За вказаних обставин позивач просила суд: визнати припиненою іпотеку, що виникла на підставі Договору іпотеки квартири 30.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріальногоокругу Волинської області Ваврищук В.С., зареєстрованого у реєстрі за № 462;зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме - квартири загальною площею 24,2 кв.м., житловою площею 15,4 кв.м., яка знаходиться по [ADDRESS] ;скасувати запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 4732399 від 30.03.2007 року;скасувати запис у Державному реєстрі іпотек № 4732459 від 30.03.2007 року; всі судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 18.11.20221 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказував на те, що доводи позивача про припинення нарахування процентів та інших платежів за кредитним договором з часу звернення Банку до суду з позовом не відповідають правовим висновкам, зробленим Великою Палатою Верховного Суду згідно постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. Зокрема, відповідно до п.п. 50-52 названої постанови, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Крім цього, рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] в користь Банку жодним із органів судової влади ухвалено не було. Відтак, на думку представника відповідача, звернення з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором не може свідчити про закінчення строку дії цього договору. В той же час, як стверджується представником відповідача, зазначеними в позовній заяві судовими рішеннями не було встановлено факту відсутності у позивача заборгованості за кредитним договором. Зокрема, Верховний Суд у своїй постанові прийшов до переконання про передчасне звернення Банку з позовом до суду першої інстанції та встановив наявність невиконаного з боку позивача грошового зобов`язання у вигляді неповернутого кредиту, строк повернення якого на момент звернення з вищевказаним позовом не настав. Крім цього, позивачем до позову не долучено жодних доказів, які підтверджують факт виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, в тому числі погашення тієї частини кредиту, яку Банк просив суд достроково стягнути з позичальника. Навпаки, згідно виписки про рух коштів, у позивача наявна заборгованість за даним кредитним договором від 29 березня 2007 року, яка, станом на 15 листопада 2021 року, становить в тому числі по тілу кредиту 8 183,29 доларів США. Наведені обставини у своїй сукупності, на думку представника відповідача, унеможливлюють визнання припиненою іпотеки, якою забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором від 29 березня 2007 року, котрий на даний час є чинним. Позовні вимоги про зняття заборони відчуження нерухомого майна позивача та скасування записів у державних реєстрах, які є похідними від позовної вимоги про визнання іпотеки припиненою, не підлягають задоволенню. Позовна заява не містить правового обґрунтування позовних вимог щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна позивача та скасування записів у державних реєстрах, а заявивши позовну вимогу про скасування записів у державних реєстрах, позивач обрала неправильний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів. За вказаних обставин представник відповідача просив відмовити в задоволенні даного позову. В подальшому позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивач виклала свої спростування та доводи щодо обставин, викладених у відзиві. Просила позов задовольнити повністю. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову. Так, з матеріалі справи встановлено, що 29.03.2007 року між [PERSON] та Закритимакціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір № VOKVGK00001300, на умовах якого позивач отримала споживчий кредит в розмірі 13500 доларів США для придбання житла під 0,84% місячних (10,08 % річних), з кінцевим терміном повернення 29.03.2027 року. Згідно п. 7.3. вказаного договору, забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека: 2-х кімнатна квартира в [ADDRESS] . На забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 30.03.2007 року між [PERSON] та відповідачем булоукладено Договір іпотеки квартири, за яким було передано в іпотеку квартирузагальною площею 24,2 кв.м., житловою площею 15,4 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] . Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.08.2021 року, власником зазначеної квартири є [PERSON] . Згідно цієї ж Інформації, на дану квартиру зареєстровано обтяження за № 4732459; тип обтяження - іпотека. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Позивачем в даній справі є [PERSON] , хоча зазначені вище договори укладались з [PERSON] . Учасниками справи визнається та обставина, що зазначені вище договори укладені саме між позивачем та відповідачем, а тому така обставина додатковому доказуванню не підлягає. Різні прізвища позивача та учасника договорів є, очевидно, наслідком зміни прізвища позивача з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.09.2016 року в справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, в первісному та в зустрічному позовах було відмовлено повністю. Як стверджується позивачем та не заперечується відповідачем, зазначене рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову набрало законної сили. Постановою Верховного Суду від 24.03.2021 року зазначене судове рішення від 07.09.2016 року в частині відмови в задоволенні позову пат КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено в силі, а відтак - набрало законної сили. Згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відмовляючи в задоволені позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, судами було встановлено, що в ПАТ КБ "ПриватБанк" на момент звернення до суду не було права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Верховний Суд, зокрема, в своїй постанові від 24.03.2021 року зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у відповідача простроченої заборгованості за кредитним договором на момент звернення банку до суду з цим позовом та відсутність підстав для дострокового стягнення кредиту в порядку, визначеному ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Таким чином зазначеними судовими рішеннями було встановлено відсутність лише простроченої заборгованості, а не відсутність зобов`язань по договору в цілому. Доводи позивача про те, що факт відсутності в неї заборгованості за вказаним кредитним договором встановлено в судовому порядку, а тому в неї більше немає перед відповідачем будь-яких боргових зобов`язань за цим кредитним договором, є нічим іншим, як власним помилковим трактуванням обставин, встановлених цими судовими рішеннями. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивачем сплачено всі необхідні платежі за цим договором в повному обсязі (тіло кредиту, проценти, тощо), суду не надано. В той же час, як вбачається з виписки по кредитному договору від 29.03.2007 року за період з 29.03.2007 року по 15.11.2021 року, доданої представником відповідача до відзиву, в позивача існує несплачений залишок тіла кредиту в розмірі 8183,29 доларів США. Доводи позивача про те, що дана виписка є неналежним та недопустимим доказом є безпідставними та голослівними, оскільки доказів відсутності такої заборгованості (квитанції про сплату, платіжні доручення, тощо) позивачем не надано. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як визначено в ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору від 29.03.2007 року, даний Договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п. 7.1 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання Позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором. Судом встановлено, що відповідачем виконано умови Договору в частині надання позивачу кредитних коштів. Не заперечує цієї обставини і позивач. Виходячи зі змісту вказаних вище судових рішень, а також із виписки по кредитному договору, суд констатує, що зобов`язання позивачем, як Позичальником, не виконано в повному обсязі згідно умов Договору. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту ст.ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Згідно вимог ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Укладеним між сторонами в даній справі Договором іпотеки квартири від 30.03.2007 року передбачено, що цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем (п. 2 Договору). Термін дії договору - до повного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього (п. 28 Договору). За приписами ст.ст. 3, 17 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Системний аналіз зазначених правових норм дає суду підстави прийти до висновку про те, що іпотека припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання на підставі його виконання. При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується, тобто з часу, коли основний (кредитний) договір припинив свою дію, іпотека згідно іпотечного договору могла зберігатись виключно щодо невиконаного позичальником основного зобов`язання. Зважаючи на те, що строк кредитного договору від 29.03.2007 року, як і договору іпотеки від 30.03.2007 року, не закінчився, а основне зобов`язання позивача, як встановлено в судому засіданні, не припинене шляхом його повного виконання, то підстав, передбачених ст.ст. 3, 17 Закону України "Про іпотеку", для припинення іпотеки в даному випадку не вбачається. Доводи позивача про припинення нарахування процентів та інших платежів за кредитним договором з часу звернення Банку до суду з позовом дійсно не відповідають правовим висновкам, зробленим Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, а тому такі доводи не можуть бути прийняті до уваги судом. Більше того, позивач не довела, що на момент звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості нею був сплачений в повному обсязі залишок по тілу кредиту. За вказаних обставин, аналізуючи викладене вище в цілому, суд не вбачає законних підстав для визнання припиненою іпотеки, що виникла на підставі Договору іпотеки квартири 30.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріальногоокругу Волинської області Ваврищук В.С., зареєстрованого у реєстрі за № 462. Решта позовних вимог є похідними від даної позовної вимоги, а тому також не підлягають до задоволення. Крім цього, відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені нею судові витрати по справі.

Outcome: dismissed