Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

У квітні 2021 р. позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Згідно із заявою про уточнення (зменшення) позовних вимог вх. 14782 від 03.09.2021 р. у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку був знятий з реєстраційного обліку у належному позивачу житловому будинку [ADDRESS] , позивач [PERSON] просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що позивач [PERSON] є одноособовим власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями набуте ним на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, укладеного 23.11.2020 р. між ним та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований у [ADDRESS] , посвідченого 23.11.2020 р. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Деренько Р.І., зареєстрованого в реєстрі №3107. На даний час у вказаному житловому будинку проживає позивач разом із сім`єю. У той же час в житловому будинку зареєстровані та понад шість місяців не проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Між позивачем як власником житлового будинку та відповідачами відсутні будь-які договірні відносини (усні та письмові) з приводу користування ними житловим будинком з надвірними будівлями [ADDRESS] . Відповідачі фактично не проживають в даному житловому будинку з 2020 р. Вказані обставини підтверджує актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №841/02-13/21, виданим 26.04.2021 р. Корнинською сільською радою Рівненського району Рівненської області; Довідкою 842/02-13/21, виданою 26.04.2021 р. Корнинською сільською радою Рівненського району Рівненської області та можуть бути підтверджені поясненнями свідків. Таким чином, позивач не може у повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, реєстрація відповідачів позбавляє його права отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг та є для нього фактично додатковим, у тому числі фінансовим тягарем. Покликається на ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 316, ч.1 ст. 317, ч. 1 ст. 321, ч.1 ст. 383, ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, ч.2,4 ст. 3 СК України, ст.71 ЖК, судову практику Постанову Верховного Суду від 23.04.2020 р. у справі №686/8440/16-ц (провадження №61-15699св19); абз.5 п.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03.06.1999 р. у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї». З відповідачами позивач проживає окремо, спільного господарства не веде, тобто не має спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, відсутні усні чи письмові домовленості про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до п.7 договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 23.11.2020 р. приватним нотаріусом Рівненського РНО Деренько Р.І., зареєстрованого в реєстрі №3107, відповідачі не мають прав щодо вказаного житлового будинку з надвірними будівлями. Ухвалою Рівненського районного суду від 14.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників. У відзиві вх.15038 від 08.09.2021 р. відповідач [PERSON] вказує, що позовні вимоги не визнає, оскільки [PERSON] це мати позивача, а він рідний брат позивача. Попереднім власником спірного будинку був [PERSON] батько відповідача [PERSON] . Тобто, [PERSON] як і позивач були зареєстровані в спірному будинку рідним батьком як члени його сім`ї. Батько в будинку не проживав, а за його словами лишив будинок дітям. У подальшому за домовленістю між позивачем та [PERSON] , останньому була виділена житлова кімната. Кухня, коридор та інші допоміжні приміщення перебували в спільному користуванні. За власні кошти [PERSON] зробив капітальний ремонт кімнати в спірному будинку, де він проживав. Весь цей період він надавав частину коштів на оплату комунальних послуг та поточного ремонту спірного будинку, брав особисту участь в утриманні будинку, користувався допоміжними приміщеннями. В спірному будинку та допоміжних приміщеннях залишилися меблі, будівельні інструменти та майже всі особисті речі [PERSON] , які він залишив, коли їхав на роботу за кордон. [PERSON] поїхав за кордон в Польщу 06.11.2020 р., коли власником будинку був ще його батько. Всі свої речі він залишив у спірному будинку, бо після повернення з роботи мав намір там проживати. Позивачу про це було відомо. В Польщі [PERSON] був по 20.04.2021 р. , що підтверджується відміткою про перетин кордону. Після приїзду [PERSON] прийшов до свого будинку, але позивач його не пустив. Тоді відповідачу і стало відомо, що батько у його відсутності подарував будинок позивачу. Позивач відповідача [PERSON] в будинок не пустив і сказав, що всі його речі він викинув і нічого йому повертати не буде. Є свідки вказаних подій. З того часу відповідач змушений тимчасово проживати у сусідів, адже за своїм місцем реєстрації його жити не пускають. З цього приводу позивач звертався до сільської ради, але йому порадили питання вирішувати самостійно. Це свідчить про поважність причин не проживання в спірному будинку в цей період, адже тимчасове не проживання в будинку було пов`язане зі зміною роботи. [PERSON] добровільно місце свого проживання не залишав, його туди не пускає позивач і не повертає його речі. Позивач став власником будинку [ADDRESS] 23.11.2020 р., що підтверджується договором дарування, укладеним між позивачем та його батьком [PERSON] . Таким чином, позивач став власником спірного будинку 23.11.2020 р., а звернувся до суду в кінці квітня 2021 р. Тобто, менше ніж один рік, як це передбачено ч.2 ст. 405 ЦК України. Заявлені вимоги є передчасними. Питання щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, що по суті буде мати наслідком виселення, має оцінюватися в контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням порушення прав останніх на житло та дій сторін договору дарування, внаслідок яких [PERSON] може втратити право на користування єдиним житлом, в якому проживав протягом значного періоду часу. [PERSON] не є таким, що самоправно вселився в спірний будинок, адже це було зроблено з дозволу попереднього власника. Натомість позивач, приймаючи 23.11.2020 р. в дар від свого батька спірний будинок, знав про проживання у ньому його рідного брата, який іншого житла не має, і набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, не відмовлявся від свого права користування жилим приміщенням, погодився на отримання у власність домоволодіння. Таким чином, позивач при укладенні договору дарування міг передбачити характер та обсяг прав, які має відповідач на житлову нерухомість. Враховуючи, що позов пред`явлено передчасно, [PERSON] не проживав у спірному будинку в період з листопада 2020 р. по квітень 2021 р. з поважних причин, позивач не пускає відповідача в житлове приміщення, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. У судовому засіданні позивач та його представник уточнені зменшені позовні вимоги підтримали та просять суд їх задоволити. Крім того, позивач пояснює, що вони з братом відповідачем [PERSON] постійно проживали у спірному будинку кожен зі своєю сім`єю в окремих кімнатах, де робили ремонт кожен сам собі, кожен з них мав свій город, на подвір`ї навіть є два льохи; комунальні послуги платили по черзі : «Коли він, коли я платив; ми скинулися по 50 грн. і заплатили». Крім того, позивач пояснює, що не бажає аби відповідач [PERSON] повертався в його будинок через конфліктну ситуацію, також проти проживання у ньому і його матері [PERSON] , ще й житлова площа 48 кв.м. будинку цього не дозволяє. Він восени 2021 р. змінив вхідні двері із замком за вказівкою працівників соціальної служби, ключ від яких знаходиться у нього. Позивач відносить понесені ним судові витрати на свій рахунок. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просять у задоволенні позову відмовити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що після виповнення її сину відповідачу [PERSON] трьох років вони з чоловіком [PERSON] розлучилися і вже тоді останній виганяв її зі спірного будинку. Вдруге вона вийшла заміж 14.11.1997 р., з того часу жила як в с.Корнин за вказаною адресою у передпокої, так і в с. Малинськ, так і в с.Порозове, де доглядала жінку похилого віку, яка померла два роки тому. Вона вже більше як шість років не проживає у спірному будинку, бо її виганяє син позивач [PERSON] , ключа від вхідних дверей в неї ніколи не було, але вона знала де він лежить біля будинку, а коли позивач у 2021 році повернувся із Польщі, то змінив ручку, замок в дверях, а її речі, які залишилися в будинку, спалив. Вона допомагає позивачу викопувати картоплю у нього на городі кожного року, та минулого року під час такого господарювання просила у нього, щоб той все ж пустив її жити в спірний будинок, а вона буде йому платити по 1000 грн. щомісячно за комунальні послуги, однак позивач їй відмовив та заборонив жити у спірному будинку. Останній раз вона була у спірному будинку осінню 2021 року. Пояснює, у спірному будинку є кухня, дві кімнати, між якими розміщений передпокій, у якому вона фактично жила. Вона розуміє, що у будинку проживає сім`я позивача з трьома малолітніми дітьми її онуками, і місця зовсім мало, однак їй не має також де жити, іншого житла вона немає. Її інший син [PERSON] п`ять років у спірному будинку не живе, побудував у дворі біля спірного будинку собі також будинок і добровільно покинув помешкання. Її син відповідач [PERSON] проживав у спірному будинку, все робив по господарству. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просять у задоволенні позову відмовити з підстав, які вказані у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідків, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , що підтверджується договором дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 23.11.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І., зареєстрованого в реєстрі за №3107, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №233731331 від 23.11.2020 р. Відповідно до Акту обстеження\~матеріально-побутових\~умов сім`ї\~№3646/02-13/19\~від 05.11.2019\~р., затвердженого Корнинським сільським головою Р. Горбатюк-Василенко, зробивши обстеження сім`ї [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] виявили, що заявник проживає разом зі своїми дітьми (які офіційно ще не визнані) у будинку за місцем реєстрації. Діти [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані, але проживали в даному помешканні від свого народження разом зі своєю матір`ю [PERSON] до [INFO] . Після того, як вона вибралася з будинку, діти залишилися з батьком. В будинку ще зареєстровані два брати заявника, один з яких дійсно проживає, а другий пішов разом з мамою дітей. Акт видається по місцю вимоги. Відповідно до листа №588/02-12/22 від 19.04.2022 р. Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області адвокату В.Власик Про надання інформації вказано, що [PERSON] в листопаді місяці звернувся до сільської ради з проханням провести обстеження його матеріально-побутових умов. З врахуванням вимог [PERSON] , в його присутності, спеціалістом сільської ради спільно з депутатом сільської ради було проведено обстеження матеріально-побутових умов заявника. Зазначений акт був підписаний та зареєстрований за номером №3646/02-13/19 від 05.11.2019. Проте в розділі VIIІ акту не чітко зазначено хто із братів заявника дійсно зареєстрований та проживає, а хто зареєстрований проте виїхав. Враховуючи наведене та аналізуючи ще один акт обстеження матеріально-побутових умов заявника від 09.09.2021№2761/02-13/21 (копія додається), на момент проведення акту в домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований та проживав [PERSON] , а [PERSON] був зареєстрований проте фактично не проживав. Відповідно до Довідки-характеристики №3649/02-13/19 від 05.11.2019 р., виданої Корнинською сільською радою Рівненського району Рівненської області, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] разом з [PERSON] , [INFO] без реєстрації, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] брат, [PERSON] брат зареєстрований, але не проживає; [PERSON] мати. За період проживання компрометуючих матеріалів та фактів адмінпорушень у Корнинську сільську раду не надходило. Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №216/02-13/20 від 28.01.2020 р., затвердженого Корнинським сільським головою Р. Горбатюк-Василенко, на вимогу заявника [PERSON] проведено обстеження матеріально-побутових умов. Під час обстеження виявлено, що разом з [PERSON] проживають його малолітні діти [PERSON] та [PERSON] , які офіційно ще не визнані, і [PERSON] не є їх батьком, так як їх мати рахується одинокою матір`ю. На даний час мама дітей [PERSON] з дітьми не проживає, заявник сам виховує дітей, про що підтверджують і сусіди. Зауважуємо, що діти від народження і по даний час проживають за вказаною адресою в [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження\~матеріально-побутових\~умов сім`ї\~№841/02-13/21\~від 26.04.2021\~р., затвердженого Корнинським сільським головою Р. Горбатюк- [PERSON] , в ході обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] виявили, що заявник разом зі своїми дітьми та їх матір`ю проживають в [ADDRESS] . Діти та жінка проживають без реєстрації. Два брати [PERSON] та [PERSON] давно не проживають за вказаною адресою, більше півроку, мати також. [PERSON] сам випишеться з даного будинку, а мати з [PERSON] не мають бажання це здійснити. Акт надано в суд. Відповідно до довідки №842/02-13/21 від 26.04.2021 р., виданої Корнинською сільською радою Рівненського району Рівненської області, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не проживають за адресою: [ADDRESS] за свідченнями свідків з 2020 р. [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки №2308/02-13/21 від 18.08.2021 р., виданої Корнинською сільською радою Рівненського району Рівненської області, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Має склад сім`ї [PERSON] мама, [PERSON] брат. Відповідно до Акту обстеження\~матеріально-побутових\~умов сім`ї\~№2226/02-13/21\~від 10.08.2021\~р., затвердженого Корнинським сільським головою Р. Горбатюк- [PERSON] в ході обстеження матеріально-побутових умов за вимогою [PERSON] його помешкання, було виявлено, що заявник разом зі своїми дітьми та їх матір`ю проживають в [ADDRESS] . Діти та жінка проживають без реєстрації. Два брати [PERSON] та [PERSON] давно не проживають за вказаною адресою, мати також. Матір немає бажання знятися з місця реєстрації разом з братом [PERSON] . Просимо це здійснити через суд. Даний акт видається по вимозі заявника в суд. Відповідно до Акту обстеження\~матеріально-побутових\~умов сім`ї\~№2761/02-13/21\~від 09.09.2021\~р., затвердженого Корнинським сільським головою Р. Горбатюк-Василенко, під час перевірки матеріально-побутових умов [PERSON] виявили, що заявник разом зі своїми дітьми та їх матір`ю проживають в [ADDRESS] . Діти та жінка проживають без реєстрації. Зареєстровані, але не проживають брат [PERSON] (з 2019 р.), та мати [PERSON] (більше 20-ти років). Просимо через суд зняти з реєстрації даних двох осіб [PERSON] та [PERSON] , які дійсно не проживають, про свідчать свідки. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Згідно зі\~статтею 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з частиною четвертою\~статті 9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч. ч.1 та 2\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В пункті 39 постанови\~\~Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року\~\~«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). Відповідно до роз`яснень Верховного Суду у разі виникнення спору між власником та членами сім`ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей\~405,\~406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або\~через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі\~\~договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 23.11.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І., зареєстрованого в реєстрі за №3107, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №233731331 від 23.11.2020 р. Позивач [PERSON] з 21.01.2000 р. зареєстрований у спірному будинку, що підтверджується даними його паспорту громадянина України та довідкою №2308/02-13/21, виданою Корнинською сільською радою 18.08.2021 р. Відповідач [PERSON] з 16.03.2000 р. зареєстрований у спірному будинку, що підтверджується повідомленням на запит суду щодо реєстрації місця проживання особи. Відповідачка [PERSON] з 17.07.1979 р. зареєстрована у спірному будинку, що підтверджується повідомленням на запит суду щодо реєстрації місця проживання особи. Посилаючись на вищевказані Акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, позивач вказує, що\~\~відповідачі його мати [PERSON] та його брат [PERSON] у будинку [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають протягом тривалого періоду часу по сьогоднішній час. Суд критично оцінює надані позивачем акти, оскільки вони не підтверджують поважність причин не проживання відповідачів у спірному будинку. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад визначений строк та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у\~статті 71 ЖК Української РСР\~строки. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду\~\~від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Отже, Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу Української РСР\~(далі -\~ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою\~статті 156 ЖК Української РСР\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК Української РСР\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України\~встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з\~статтею 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України\~передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~(далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.\~Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як убачається з пояснень сторін та показань свідків, між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, однак належними та допустимими доказами у справі не доведено підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки не доведено свідомої поведінки таких осіб, яка свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення. Сторонами не заперечується, що спірний будинок має кухню, дві кімнати, які розділяє коридор. Як пояснювали у судовому засіданні сторони, в одній кімнаті проживали позивач із сім`єю, в іншій кімнаті - відповідач [PERSON] із сім`єю; відповідачка [PERSON] жила у коридорі при вході між кімнатами. Відповідачку [PERSON] ще попередній власник спірного будинку [PERSON] - її колишній чоловік виганяв з будинку. Крім того, площа й планування будинку не дають можливості для одночасного зручного проживання в ньому фактично трьох сімей. На даний час у будинку проживає лише позивач [PERSON] зі своєю сім`єю, а в кімнаті, де постійно проживали відповідач [PERSON] із сім`єю, на даний час проживають малолітні діти позивача. Тому суд визнає такі причини відсутності відповідачки [PERSON] у спірному будинку тривалий час понад рік поважними, зокрема враховує при цьому обставини щодо відсутності у відповідачки іншого житла, та фактичну заборону позивача [PERSON] надати їй можливість користуватися житлом навіть за запропоновані нею кошти на оплату комунальних послуг у розмірі 1000 грн. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 06.11.2020 р. перебував за кордоном та повернувся в Україну 20.04.2021 р., що підтверджується даними його паспорту громадянина України для виїзду за кордон. Як пояснив у судовому засіданні відповідач [PERSON] за кордоном він перебував на заробітках, однак після повернення вже не зміг потрапити до будинку, тому що замки у вхідних дверях були змінені, і він змушений проживати по сусідству від спірного будинку у літній кухні. Як пояснили в судовому засіданні свідки, речі відповідача [PERSON] вивезла зі спірного будинку його колишня дружина, яка добровільно залишила вказане помешкання. Як пояснив у судовому засіданні позивач, вхідні двері спірного будинку були ним замінені за вказівкою соціальних працівників, ключі від яких знаходяться у позивача. Вказане не заперечується позивачем, який повідомив в судовому засіданні з цього приводу, що колишня дружина відповідача [PERSON] ще допомагала йому позивачу - робити ремонт у кімнаті, де раніше постійно проживали відповідач [PERSON] зі своєю сім`єю. Тому суд визнає такі причини відсутності відповідача [PERSON] у спірному будинку поважними, а також з урахуванням відсутності у відповідача іншого житла, та вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Отже, між сторонами склалися неприязні стосунки, конфліктні відносини з приводу користування спірним будинком, що підтверджується показаннями свідків і фактично не оспорюється сторонами. Крім того, судом при вирішенні цієї справи враховується, що спірний будинок є єдиним житлом відповідачів, що належить їм на праві користування, іншого житла у них немає, а факт їх тимчасового проживання в іншому житлі не свідчить, що вказане житло, щодо якого вони не наділені жодним правом, є їх постійним житлом. Причини поважності непроживання відповідачів у спірному житлі доводять відсутність свідомої поведінки відповідачів, яка свідчила б про втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення. Отже, у задоволенні позову слід відмовити, врахувавши, що задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло\~відповідачів, гарантоване статтею 8 Конвенції. Крім того, слід зазначити, що у відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про\~\~це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Документи надані позивачем не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки не підтверджують достовірних даних щодо строку відсутності відповідачів у спірному будинку та інформації щодо причин непроживання у спірному приміщенні. Сам факт непроживання у вказаному будинку не є підставою для визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до\~статті 71\~ЖК Української\~РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є непроживання понад визначений законом строк в жилому приміщенні без поважних причин. Позивач [PERSON] набув у приватну власність спірне житло згідно договору дарування 23.11.2020 р., а з позовом він звернувся в суд 28.04.2021 р., тобто після спливу лише п`яти місяців після набуття у власність спірного будинку. Щодо посилань позивача на п. 7 договору дарування житлового будинку від 23.11.2020 р., то суд звертає увагу, що припинення попереднім власником житла права власності на нього та наявність чи відсутність у відповідачів права власності на інше майно, не може бути достатньою підставою для задоволення позову про визнання\~\~особи такою, що втратила право користування\~\~жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed