Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

05 квітня 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що з 12 вересня 2015 року по 01 березня 2019 року спільно проживала з відповідачем у шлюбі. [INFO] народилася дитина [PERSON] . У дитини виявлено діагноз «Специфічний розлад розвитку мовлення з ознаками аутизму». Починаючи з дня народження дитини спільне життя стало нестерпним та в березні 2019 року шлюбні відносини між сторонами остаточно припинилися, спільне господарство не ведеться. Тому позивач змушена була звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. При цьому відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків, відмовився брати участь у вихованні дитини, дбати про її духовний та фізичний розвиток. Своїми діями відповідач тільки підтверджує повну байдужість до своєї дитини, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не спілкується з нею, матеріально не допомагає. Як наслідок позивач за таких обставин самостійно створила умови для повноцінного розвитку дитини, сприяє її духовному та фізичному зросту, самотужки утримує та дбає про її розвиток, уподобань дитини, докладає певних зусиль щодо її оздоровлення, надає дитині все те, що потрібно дітям їхнього віку. Сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем і перебуває на її утриманні. Коштів, необхідних для нормального розвитку дитини, позивачу не вистачає. Відповідач є працездатним, працює та отримує заробітну плату, інших дітей не має, але дитиною не цікавиться, коштів на утримання дитини не надає. Оскільки дитина має захворювання, тому позивач несе додаткові витрати на дитину, пов`язані у вигляді розвитку/оздоровлення дитини, відвідування розвиваючих занять, за що сплачено 9000,00 грн. Також позивач понесла витрати у розмірі 9283,40 грн з лютого по березень 2022 року за необхідне харчування для дитини. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття, а також понесені додаткові витрати на дитину в розмірі 9141,70 грн. Ухвалою суду від 06 квітня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 04 травня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. У даному відзиві відповідач позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що вони з дружиною з часу реєстрації шлюбу з 12 вересня 2015 року до березня 2022 року проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство, дбали про спільний побут та виховували сина. Весь цей час вони проживали у його квартирі за адресою: [ADDRESS] . З 24 лютого 2022 року у зв`язку із початком війни вони переїхали до будинку батьків за адресою: [ADDRESS] . 7-8 березня вони знову повернулися до міста Івано-Франківськ, однак вже 11 березня 2022 року у зв`язку з ракетними обстрілами знову повернулися у м. Болехів. 15 березня 2022 року між ними виник конфлікт, після чого вони вирішили розлучитися і роз`їхатися. Відповідач вказує, що працює на посаді головного державного інспектора на Львівській митниці та отримує стабільну заробітну плату. Всі зароблені кошти витрачав на потреби сім`ї. Крім того, постійно давав кошти дружині готівкою та особисто купляв усе необхідне дитині (іграшки, памперси, одяг, засоби гігієни, ліки, тощо), оплачував заняття дитини в центрах розвитку дитини, оскільки сину [PERSON] встановлено діагноз «Специфічний розлад розвитку мовлення з ознаками аутизму». Станом на сьогоднішній день він проживає у будинку своїх батьків разом з ними, сестрою, її чоловіком та бабусею, тому зобов`язаний виділяти кошти на утримання цього будинку і допомагати їм, а також сплачує комунальні послуги за обслуговування будинку де знаходиться його квартира за адресою: [ADDRESS] . Тому просить визначити розмір аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частини доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. У розрахунку з його заробітної плати головного інспектора, яка становить близько 17\~000,00 грн на місяць, аліменти у розмірі 1/4 частини становитиме 4250 грн на місяць. Щодо стягнення з нього 1/2 частини понесених витрат на дитину в розмірі 9141,70 грн. заперечує в повному обсязі з огляду на те, що витрати на центр розвитку вони несли з дружиною спільно, у них був спільний бюджет, декілька разів він оплачував витрати на заняття сина у центрах розвитку зі своєї картки: 29 січня 2022 року на суму 1407,04 грн, 21 грудня 2021 року на суму 1407,04 грн. на ім`я [PERSON] , яка є директором Громадської організації «Простір розвитку дітей», де проводилися заняття. Відповідач вказує, що позивач долучає довідку з Громадської організації «Простір розвитку дітей» від 25 березня 2022 року про здійснення платежу від липня 2021 року по березень 2022 року на суму 9000,00 грн, проте в даній довідці не зазначено, хто саме здійснив платіж, немає квитанцій про одноособове перерахування коштів в якості оплати за заняття, а лише підтверджує факт сплати коштів. Тому дана вимога задоволенню не підлягає (а.с.59-61). Позивач у судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі (а.с.5). Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечив проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття, у стягненні додаткових витрат на утримання дитини просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 7). Згідно висновку про комплексу психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини, [PERSON] , [INFO] , рекомендована освітня програма з корекційно-розвитковим складником для дітей з розладами аутистичного спектру (а.с.8-10). З історії розвитку дитини вбачається, що [PERSON] має захворювання (а.с. 11). Відповідно до довідки Громадської організації «Простір розвитку дітей», що видана [PERSON] , її син [PERSON] , [INFO] , відвідує розвиваючі заняття у Громадській організації «Простір розвитку дітей». Починаючи з липня 2021 року по березень 2022 року здійснено платіж в сумі 9 тис грн (а.с.12). Позивачем здійснювалася купівля продуктів харчування, ліків, іграшок, одягу (а.с.13-15). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.32). Відповідач [PERSON] працює на Львівській митниці на посаді головного державного інспектора та отримує заробітну плату, що підтверджується довідкою № 43/74-22/37 від 07 квітня 2022 року (а.с.45, 53). Відповідно до виписки по карті [PERSON] з «Приват 24», останнім здійснювався перерахунок коштів на рахунок [PERSON] , а також 29 січня 2022 року на суму 1407,04 грн та 21 грудня 2021 року на суму 1407,04 грн переказ на карту на ім`я [PERSON] , яка є директором Громадської організації «Простір розвитку дітей» (а.с.63-80). Як вбачається з протоколу опитування особи [PERSON] , складеного 29 квітня 2022 року, остання вказала, що [PERSON] є її рідним братом. Вони з братом підтримують хороші стосунки, станом на сьогодні проживають у будинку батьків в м. Боліхів. Коли брат проживав разом із дружиною, вони з чоловіком часто їздили до них в гості, оскільки її чоловік є хрещеним батьком [PERSON] [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з вересня 2015 року та до березня 2022 року спільно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Від шлюбу у них народився син [PERSON] . Дитина має певні розлади мовлення і тому [PERSON] з дружиною постійно водять його у розвиваючі центри. Брат працює на посаді головного державного інспектора на Львівській митниці, має хорошу стабільну зарплату, яку витрачав на потреби сім`ї і навіть після припинення спільного проживання від березня 2022 року продовжував давати грошові кошти дружині на утримання сина, оплачував заняття дитини у центрі розвитку (а.с.81). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до\~статті 51 Конституції України\~та\~статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя\~статті 181 Сімейного кодексу України). Частиною першою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За приписами частини другої статті 182 Сімейного кодексу України,\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до вимог\~частини першої статті 191 Сімейного кодексу України,\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Стягуючи аліменти та визначаючи їх розмір, суд враховує стан здоров`я відповідача, те, що у нього на утриманні, окрім сина [PERSON] , [INFO] , інших дітей немає, рівень забезпеченості та розмір доходів відповідача, а також те, що відповідач офіційно працевлаштований. У зв`язку з наведеним, суд вважає необхідним та можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 (однієї чверті) доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду, тобто з 05 квітня 2022 року, і до досягнення дитиною повноліття, задовольнивши позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини частково, оскільки відповідач має можливість надавати позивачу на утримання дитини аліменти саме у такому розмірі. Щодо стягнення додаткових витрат, то суд виходить з наступного. Згідно частини першої статті 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до частини другої статті 185 Сімейного кодексу України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, звернуто увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 Сімейного кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Верховний Суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, має каліцтво. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, танців, певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Верховний Суд України звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17). Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 Цивільного процесуального кодексу України). У частині другій статті 78 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої-другої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У своїй позовній заяві, позивач зазначає, що вона понесла додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 9000 грн. На підтвердження зазначених обставин позивач [PERSON] надає довідку Громадської організації «Простір розвитку дітей» (а.с. 12) про те, що її син [PERSON] , [INFO] , відвідує розвиваючі заняття у Громадській організації «Простір розвитку дітей». Починаючи з липня 2021 року по березень 2022 року здійснено платіж в сумі 9 тис грн. Вказана довідка не приймаються судом до уваги в якості належного та допустимого доказу, оскільки остання не містить інформації щодо того, ким саме з батьків було здійснено платіж у розмірі 9000,00 грн. Також з виписки по карті [PERSON] вбачається, що відповідачем було здійснено перерахування 29 січня 2022 року коштів на суму 1407,04 грн та 21 грудня 2021 року на суму 1407,04 грн на ім`я [PERSON] , яка є директором Громадської організації «Простір розвитку дітей» (а.с. 63-80). Також позивачем не доведено те, що сторони, які на час розгляду справи перебувають у зареєстрованому шлюбі, проживали окремо саме у той період часу (з липня 2021 року по березень 2022 року), за який було сплачено кошти у розмірі 9000,00 грн. Квитанції про придбання продуктів харчування, ліків, іграшок, одягу (а.с.13-15) також не можуть слугувати доказами понесення додаткових витрат на дитину, оскільки у даних документах зазначені ті об`єкти, які є необхідними для звичайного забезпечення неповнолітньої дитини, а не викликані саме особливими обставинами. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, на яких ґрунтуються вимоги позивача щодо стягнення на її користь з відповідача додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. За таких обставин суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»\~ від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення аліментів та оплату додаткових витрат на дитину, тому суд дійшов висновку про стягнення судового збору у розмірі 992,40 грн з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 51 Конституції України, статей 141, 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial