Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

12.07.2021 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що він є власником 1/3 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13 січня 1995 року. Інші 2/3 частини квартири належать [PERSON] та неповнолітньому [PERSON] , який успадкував належну йому частку, після смерті свого батька [PERSON] . Законним представником [PERSON] , є його мати [PERSON] . Згідно ст. 319, 322, 360, 509, 526, 544 ЦК України, ст. 162 ЖК обов`язком відповідачів є своєчасна оплата наданих житлово-комунальних послуг згідно затверджених в установленому порядку тарифів. Однак, відповідачі не бажають виконувати свої зобов`язання щодо утримання вище вказаної квартири. З метою уникнення боргів, він одноособово сплачує усі комунальні платежі, а тому вважає, що цим відповідачі порушують свій обов`язок по утриманню своєї власності. Отже, оскільки сторони по справі є співвласниками вказаного нерухомого майна, то і витрати на його утримання (послуги КП БМР «Білоцерківтепломережа» на суму 24973,00 грн., послуги КП БМР ЖЕК №1 на суму 9203,00 грн., судовий збір згідно наказу №2н/357/1861 /14 та № 2 н/3 57/847/17 на суму 3857,68 грн.) мають нести спільно, відповідно до розміру частки в спільному майні. Тому, просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] на свою користь по 12677,89 грн. понесених витрат на житлово - комунальні послуги та судові витрати у справі у розмірі 905,00 грн. 03.08.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 01.10.2021 судом постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.11.2021 відповідач - [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що 19 лютого 2021 року, в зв`язку з одруженням, вона змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Позовні вимоги стосовно стягнення з неї, як представника неповнолітнього [PERSON] , на користь [PERSON] грошових коштів за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 12677,89 грн. не визнає. Так, дійсно, квартира за адресою [ADDRESS] , перебувала у власності співвласників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Його спадкоємцем за законом є його (та її) малолітній син [PERSON] , [INFO] . У 2016 році син [PERSON] (вона, як його представник) у шестимісячний строк прийняв спадщину за законом, проте, після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини, син так і не може одержати свідоцтво про право на спадщину, оскільки всі правовстановлюючі документи на дану квартиру знаходяться у позивача [PERSON] , який, то спочатку погоджується в добровільному порядку надати документи для оформлення спадщини, а потім категорично відмовився, що має наслідком навмисного затягнення оформлення спадщини. Крім того, така ж ситуація і з реєстрацією, проживанням та користуванням вказаною квартирою, оскільки свідоцтва про право на спадщину та права власності на неї її син немає, то і дозволу [PERSON] на реєстрацію, проживання та користування квартирою її синові не надає, він навіть змінив вхідні двері до квартири, чим з 2017 року унеможливив доступ до квартири та порушив права її сина, як спадкоємця на оформлення права на спадщину, проживання та користування належної йому частки квартири. Наразі, в інтересах свого сина, вона змушена звертатися в судовому порядку про визнання права власності на частину квартири та усунення перешкод у проживанні та користуванні нею. Так, на сьогоднішній день її син ще не є власником (співвласником) квартири за адресою [ADDRESS] , відповідно не заключав договорів на надання житлово-комунальних послуг, надання послуг з централізованого опалення, а укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, а також надання послуг з централізованого опалення передбачено законом, є обов`язком, а не правом сторін. За таких обставин, вимоги щодо стягнення грошових коштів за оплату житлово- комунальних послуг є необґрунтованими, а тому в позовній вимозі в частині стягнення з неї на користь позивача понесених витрат на житлово-комунальні послуги в розмірі 12677,89 грн. слід відмовити в повному обсязі. 06.12.2021 позивач - [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що він відмовився від своєї частки спадкового майна, яке складалося з частки у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на користь свого онука [PERSON] , про що свідчить його заява подана до нотаріальної контори. Тобто, звинувачення [PERSON] у небажанні отримання його внуком [PERSON] свідоцтва на право на спадщину за законом є її оціночним судженням та не підтверджене жодним доказом. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Тобто, вчасне не оформлення спадкових прав на майно [PERSON] в інтересах її неповнолітнього сина не позбавило його права на спадщину та обов`язку утримувати своє спадкове майно. Відповідач своїм твердженням про звернення до суду щодо визнання права власності на частку квартири та усунення перешкод у проживанні та користуванні квартирою вводить суд в оману, адже, згідно сайту «Інформація щодо стадії розгляду судових справ», цивільної справи з даних підстав до нього не зареєстровано. Також, твердження [PERSON] , що він не допускає онука у вищевказану квартиру, не дає можливості користуватися квартирою [PERSON] та її сину, вважає, що це не є предметом та підставою даного позову та не може розглядатися під час даного судового процесу. У своєму поясненні відповідачка наголошує, що ні вона, ні її син не укладали договорів на надання житлово-комунальних послуг, але факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг (відповідне положення міститься у постанові КГС від 21 квітня 2020 року у справі № 10/7968/19).Тобто, відповідачка, яка є законним представником малолітнього [PERSON] , згідно зі ст. 360 ЦК України, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Тому, враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов у повному обсязі. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 30.03.2022 подав до суду письмову заяву, в якій проситв розгляд справи провести у його відсутність та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи у разі повторної неявки відповідачів до суду. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що на даний час вона перебуває за межами України, а саме: [ADDRESS] , за весь період вона не тільки не була ознайомлена належним чином з документами, вона не отримувала жодних повісток та дзвінків на телефон, так як з 20.11.2020 знаходиться за кордоном. Вона категорично заперечує проти вимог позивача, у зв`язку з тим, що на протязі 4-х останніх років [PERSON] перешкоджає як їй, так і [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] - в користуванні своїми частками квартири. Позивач змінив замки і в квартиру не допускає. Тобто, завдяки протиправним діям позивача, вони не мали можливості користуватися своїм приватним житлом та відповідно і комунальними послугами, які надавалися на квартиру в цілому. Тому, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача, за довіреністю - адвокат Яремчук Тетяна Леонідівна, в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду клопотання, в якому просила судове засідання провести без її участі. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала викладені у відзиві обставини та просила відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , покази свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13.01.1995, виданого виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області, записаного в реєстрову книгу за №11060 (а.с. 12), громадяни: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули в спільну власність квартиру [ADDRESS] , по 1/3 частині кожному. Також, встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.11.2016 (а.с. 13), перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , та від даного шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 57, 65). Позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7), відповідач - [PERSON] , [INFO] , згідно інформації про реєстрацію її місця проживання та копії паспорта (а.с. 8-10, 43) також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 09.10.1991. Встановлено, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , яка діє в інтересах [PERSON] , згідно інформації про реєстрацію її місця проживання (а.с. 44) до 07.04.2016 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та на даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією паспорта та копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 58, 59). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Як зазначено вище у рішенні, квартира [ADDRESS] , яка є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права спільної часткової власності (ч.1 ст.382 ЦК України). Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року. Так, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Отже, витрати на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, постачання теплової енергії є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Встановлено, що сторони у справі, зокрема, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що позивачем за період з 2019 по 2021 рік за послуги централізованого опалення КП БМР «Білоцерківтепломережа», на якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] було сплачено 20973,05 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 25-31, 33), за отримані комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території КП БМР «Житлово-експлуатаційна контора №1», на якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] було сплачено 1492,56 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 22,23,24), за послуги з управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] , на якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] було сплачено 7714,42 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 14-21). Щодо квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 32, 34), то суд оцінює їх критично, оскільки дані квитанції не є належним та достовірним доказом у справі, адже квитанції неналежної якості, нечитабельні, їх оригінали до суду не надані, і як наслідок не можливо встановити коли була здійснена сплата коштів, за які комунальні послуги та хто зазначений платником. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Як встановлено судом, позивач - [PERSON] за період з 2019 по 2021 рік сплатив грошові кошти за надані житлово - комунальні послуги з централізованого опалення та послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території в загальному розмірі 30180 грн. 03 коп., а тому з [PERSON] на його користь підлягають стягненню грошові кошти відповідно до частки в праві власності на майно (1/3), тобто 10060,01 грн., враховуючи, що позивачем доведено в судовому порядку факт сплати вказаних кошів, а відповідачем не надано до суду жодних доказів в підтвердження заперечень проти позову. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , понесених витрат на житлово - комунальні послуги, як зі співвласника майна, слід зазначити наступне. Позивач у підтвердження позовних вимог зазначає, що малолітній [PERSON] , [INFO] , законним представником якого є його мати [PERSON] , успадкував належну йому частку після смерті свого батька [PERSON] , та він, [PERSON] відмовився від своєї частки спадкового майна, яке складалося з частки у квартирі на користь свого онука [PERSON] . Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тобто, вчасне не оформлення спадкових прав на майно, [PERSON] в інтересах її малолітнього сина, не позбавило його права на спадщину та обов`язку отримувати своє спадкове майно. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача виходячи з наступного. Так, як зазначено вище в рішенні, співвласником квартири [ADDRESS] , був [PERSON] (частка власності в спільному майні - 1/3), який помер [INFO] . Спадкоємцем за законом, після померлого [PERSON] є його малолітній син [PERSON] , [INFO] , який протягом шести місяців подав заяву до про прийняття спадщини, що визнається відповідачем [PERSON] . Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності із ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем має подати нотаріусу, або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 1269 ЦК України заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Засвідченням факту переходу прав та обов`язків спадкодавця до спадкоємців є свідоцтво про право на спадщину, що видається нотаріусом або уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування. Юридичне значення свідоцтва про право на спадщину та процесуального порядку його видачі полягає у тому, що воно є свідченням законності переходу права власності на майно від спадкодавця до спадкоємців, а також підставою для закріплення цього права за останніми відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Видача свідоцтва про право на спадщину є підставою для закріплення права власності на нерухоме майно та свідчить про законність набуття такого майна. Під час видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно відбувається прийняття речових прав на таке майно, проте остаточний перехід права власності та його належне закріплення відбувається лише після державної реєстрації такого права. Так, відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У даному випадку видача свідоцтва про право на спадщину є фактом переходу права власності на нерухоме майно від спадкодавця до спадкоємця. Проте лише після державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно воно вважається таким, що офіційно визнане та підтверджене державою, згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З матеріалів справи (а.с.142) вбачається, що 05.10.2021 державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Ковальчук М.В. винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі на ім`я малолітнього сина [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки [PERSON] не надано правовстановлюючого документу щодо належності 1/3 частини вищезазначеної квартири померлому [PERSON] , а твердження позивача щодо відмови від спадщини на користь онука [PERSON] не підтверджені жодними доказам. Відповідач - [PERSON] зазначає, що позивач [PERSON] не надає її сину дозволу на реєстрацію, проживання та користування квартирою, навіть замінив вхідні двері до квартири, чим з 2017 року унеможливив доступ до квартири та порушив права її сина, як спадкоємця на оформлення права на спадщину, проживання та користування належної йому частки квартири, що підтверджує показаннями свідка - [PERSON] (дата народження: [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , сусідка), яка в судовому засіданні зазначила, що позивача знає з 1997 року, який постійно проживає у квартирі [ADDRESS] , відповідача [PERSON] знає як невістку [PERSON] , яка жила після смерті сина [PERSON] деякий час у вказаній квартирі, а саме до лютого 2017, а потім вона виїхала. В період, коли відповідач [PERSON] проживала у квартирі, про стосунки у їх сім`ї їй нічого не відомо. З лютого 2017 року [PERSON] спочатку бачила рідко, а потім 1-2 рази на рік, але останній час вона не з`являється. [PERSON] , так як і [PERSON] , не мала можливості зайти до квартири, оскільки позивачем були замінені замки на вхідних дверях. Разом з тим, відповідачем не надано достатніх доказів в підтвердження вказаних обставин, а з позовом про усунення перешкод з боку [PERSON] у реалізації малолітнім - [PERSON] прав на реєстрацію, проживання та користування вищевказаною квартирою та щодо захисту спадкових прав малолітнього відповідач до суду не зверталася. Отже, малолітній [PERSON] не набув відповідно до закону право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , не має законних підстав володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири, як спадковим майном, а тому підстав для стягнення з нього понесених позивачем витрат на житлово - комунальні послуги, як зі співвласника майна, суд не вбачає. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому стягує з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, сплачені за житлово - комунальні послуги з утримання житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 10060,01 грн., а у задоволенні решти вимог слід відмовити. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно до задоволених вимог у розмірі 359,06 грн.

Outcome: partial