Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] про втрату права на житлове приміщення, в якій, з уточненням позовних вимог, просять визнати [PERSON] та її дочку [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивують тим, що вони є власником зазначеної нерухомості. [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] між якими 05.10.2020 шлюб розірвано. [PERSON] є дочкою [PERSON] від першого шлюбу. Вказують, що відповідачі з 08.10.2020 за адресою реєстрації не проживають, добровільно знятися з реєстрації не бажають.Таким чином, така обставина перешкоджає позивачам у праві вільно користуватись своїм майном, а тому звернулися до суду із даним позовом. Ухвалою від 15.11.2021 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 02.12.2021. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Вказана ухвала надсилалась сторонам. 02.12.2021 розгляд справи відкладено на 28.12.2021. 28.12.2021 від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою. 28.12.2021 у зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання розгляд справи відкладено на 21.02.2022. 21.02.2022 від представника позивачів [PERSON] надійшло клопотання про залучення у справу третьої особи - Службу у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради та заява про збільшення позовних вимог. 21.02.2022 від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про перенесення судового засідання для надання можливості ознайомитися із заявою про збільшення позовних вимог. 21.02.2022 розгляд справи відкладено на 16.03.2022 у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. 15.03.2022 від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку введенням воєнного стану. 16.03.2022 розгляд справи відкладено на 11.04.2022 у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. 11.04.2022 від представника позивачів [PERSON] надійшло клопотання про розгляд клопотання про залучення третьої особи та розгляд справи у її відсутності. Ухвалою суду від 11.04.2022 клопотання представника позивачів [PERSON] задоволено, у справу залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. Представник позивачів та позивачі в судове засідання не з`явились, подали до суду клопотання про розгляду справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзиву не надали, а відтак суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності та постановити рішення на підставі наявних доказів у справі. Представник третьої особи подав до суду заяву, просить справу слухати у його відсутності, щодо задоволення позову покладається на думку суду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши пояснення, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. З матеріалів справи встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 29.04.2010 Серія [NUMBER] та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26322327 від 04.06.2010 [PERSON] та [PERSON] належить 59/100 ід. частин квартири [ADDRESS] (а/с 13,14). Із Будинкової книги вбачається, що у вказаній квартирі зареєстрована, зокрема, відповідач, [PERSON] (а/с 5-7). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що у квартирі [ADDRESS] також зареєстрована неповнолітня дочка [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.10.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Отже, з наведеного вбачається, що позивачі та відповідачі є колишніми членами сім`ї. Згідно Акту № 198 про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 20.10.2021 [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 08.10.2020 (а/с 4). Згідно Акту № 234 про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 07.12.2021 [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають з 08.10.2020 (а/с 36). Належних та допустимих доказів протилежного в судовому засіданні не здобуто та представником відповідача суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до ч.1ст.29ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2ст.29 ЦК України). Згідно ч. 2 ст.160СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суди дійшли правильного висновку про те, що відповідачі, залишаючись зареєстрованими у квартирі, власниками якої є позивачі, є сторонніми для них особами, які перешкоджають позивачам належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують їх права, як власників, неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю фактично, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 908 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved