Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-21 00:00:00

[PERSON] 28 грудня 2020 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (Територіальний сервісний центр № 1241) про виділ частки в натурі з нерухомого майна, визнання правочину недійсним та встановлення порядку користування спільним сумісним майном. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2021 року в об`єднанні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про припинення спільної сумісної власності та визнання особистою приватною власністю з первісним позовом відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2021 року у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській області (Територіальний сервісний центр № 1241) копію реєстраційної справи від 16 травня 2020 року щодо перереєстрації транспортного засобу Hyundai Santa Fe 1998, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження по справі було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач в уточненій позовній заяві, відповіді на відзив, а її представник у ході судового засідання 18 лютого 2022 року, посилалися на те, що 26 вересня 2015 року вона з відповідачем [PERSON] зареєструвала шлюб, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі, 22 серпня 2018 року, сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] . Доказів того, що спірну квартиру було придбано за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, яка була особистою приватною власністю [PERSON] , останнім не надано, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. 25 лютого 2020 року подружжям було придбано автомобіль Хюндай, держномер [NUMBER] . Право власності на придбане майно було зареєстровано за [PERSON] . На теперішній час позивач не має можливості проживати і користуватися квартирою, оскільки [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, тому вона вимушена орендувати житло. 16 травня 2020 року право власності на спірний автомобіль було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] . Відчуження спірного автомобіля відбулося без відома і згоди позивача. Також подружжям [PERSON] було придбано рухоме майно: посудомийну машину, духову шафу, холодильник, варильну поверхню, телевізор, ліжко, шафу, дві тумби, кухню дерев`яну, стіл скляний, 4 стільці, шафу-купе, диван, комп`ютерний стіл та тумбу для речей, які також є спільною сумісною власністю подружжя. Просили суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділення позивачеві у користування ізольованої житлової кімнати площею 11,4 кв.м. з лоджією площею 2,2 кв.м., [PERSON] виділити ізольовану житлову кімнату площею 10,7 кв.м., залишивши у спільному користуванні житлову кімнату площею 17,3 кв.м., коридор, кухню, ванну і туалет; усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язати [PERSON] передати ключі від квартири; поділити спільне рухоме майно: посудомийну машину, духову шафу, холодильник, ліжко і шафу шляхом визнання права власності за позивачем; визнати недійсним правочин, вчинений між [PERSON] і [PERSON] , у відповідності до якого було здійснено відчуження автомобіля Хюндай, держномер [NUMBER] ; встановити між [PERSON] і [PERSON] порядок користування автомобілем: кожного першого і третього тижня місяця [PERSON] , кожного другого і четвертого тижня місяця [PERSON] . Представник позивача через засоби електронного зв`язку подав клопотання про визначення наступної дати розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання. Судом не вбачається підстав для відкладення судового засідання, оскільки провадження у справі було відкрито 04 січня 2021 року, підготовче провадження закрито 08 листопада 2021 року, стороною позивача було викладено свою позицію в заявах по суті, пояснення з приводу підстав заявлених позовних вимог було надано в ході судового засідання 18 лютого 2022 року, доказів неможливості бути присутнім у судовому засідання судові надано не було, тому відкладення судового розгляду буде сприяти затягуванню розгляду справи та порушенню процесуальних строків, визначених чинним ЦПК України. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву, запереченнях і ході судового розгляду 18 лютого 2022 року, а його представник у ході судового розгляду 18 лютого 2022 року посилалися на те, що 26 вересня 2015 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року шлюб між ними було розірвано. До реєстрації шлюбу із [PERSON] , на підставі договору дарування відповідач набув право власності на квартиру [ADDRESS] , яку у подальшому в інтересах сім`ї було продано за ціною 376\~181 грн., та придбано квартиру [ADDRESS] за у цьому ж будинку за 597\~517 грн. Таким чином, на придбання спірної квартири подружжям було витрачено 221\~336 грн. спільних коштів. Тобто, частка у спільному сумісному майні подружжя на квартиру [ADDRESS] становить 1/5, оскільки 4/5 її частини є власністю відповідача [PERSON] . Він не заперечує, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, але не погоджується із розміром, який зазначає позивач. Розмір частки позивача у спірній квартирі складає 1/5 частину, тому виділення квартири у спільне користування та розпорядження нежитловими приміщеннями квартири буде порушувати право особистої приватної власності [PERSON] . Заперечували проти задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, оскільки його продаж відбувся у травні 2020 року, тобто, коли подружжя проживало однією сім`єю, а грошові кошти, отримані від продажу його продажу були витрачені на користь та в інтересах сім`ї. Рішення про продаж автомобіля обговорювалося подружжям і ухвалювалося разом. З приводу заявлених позивачем вимог про визначення порядку користування автомобілем зазначали, що автомобіль вибув із власності відповідача та не належить йому. Крім того, вони є нелогічними, оскільки позивач мотивує їх необхідністю возити дитину до дитячого садка або лікаря, при цьому просить встановити потижнево користування. Він піклується про дитину, забирав із дитячого садка, декілька разів на тиждень вона залишається у нього, [PERSON] організовує відпочинок для дитини. Позивач самостійно і добровільно ухвалила рішення переїхати з квартири до орендованого житла. [PERSON] особисто допомагав їй перевозити речі, які вона забрала із квартири за своїм бажанням і на власний розсуд. Відносини між подружжям мають характер неприязних, проте, фізичного насилля до позивача він ніколи не застосовував, до правоохоронних органів [PERSON] ніколи не зверталася. Перешкод у проживанні їй ніхто не чинить, належними доказами твердження не доведені. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю його представникові прибути у судове засідання. Судом не вбачається підстав для задоволення заяви і відкладення судового засідання з підстав, зазначених вище. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки судові не повідомила, відзив на позов не надала, заяв чи клопотань судові не надала. Третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (Територіальний сервісний центр № 1241) у судове засідання свого представника не направила, у своїй заяві до суду справу просила розглядати за відсутності представника і ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 26 вересня 2015 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 9), від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. і зареєстрованого в реєстрі за № 1629, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с. 11), право власності на яку у встановленому порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 12). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2020 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 123-125). 25 лютого 2020 року [PERSON] було придбано автомобіль Хюндай, держномер [NUMBER] (а.с. 178). 16 травня 2020 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Хюндай, держномер [NUMBER] (а.с. 177). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2022 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року скасовано та визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на 3/5 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 64.9 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено (http://reestr.court.gov.ua/Review/103873737). Щодо позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділення у користування ізольованої житлової кімнати з лоджією суд приходить до наступного висновку за таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірну квартиру подружжям [PERSON] і [PERSON] було придбано за час перебування у зареєстрованому шлюбі, право власності на яку у встановленому порядку було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2022 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року було скасовано, визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на 3/5 частин квартири, у задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Позивачем заявлено вимоги про визначення порядку користування спірною квартирою, зокрема виділення їй окремої кімнати з лоджією, з тих підстав, що квартиру було придбано подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі, та вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, [PERSON] позовних вимог про визнання 2/5 частин квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на частину цієї квартири в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя не заявлено. Крім цього, порядок користування квартирою може бути визначений на підставі висновку експерта з урахуванням часток у праві власності кожного зі співвласників у спірному майні. Клопотання про проведення судової експертизи сторонами заявлено не було, тому суд позбавлений можливості визначити порядок користування спірним майном. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, позовні вимоги в частині визначення порядку користування спірною квартирою задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Із позовної заяви в первісній редакції, в уточненій позовній заяві позивачем було зазначено, що вона побоюючись вчиненні психологічного та фізичного насильства виселилася з квартири в орендоване житло. У відзиві на позовну заяву та ході судового розгляду відповідачем [PERSON] було зазначено, що позивач у добровільному порядку полишила місце проживання, перешкод у її проживанні ніхто не чинить, він особисто допомагав позивачеві перевозити речі. Доказів застосування до [PERSON] насильства як фізичного, так і психологічного, з боку [PERSON] стороною позивача до матеріалів справи надано не було. Також доказів того, що позивачеві відповідачем чиняться перешкоди у користуванні власністю, зокрема, зміни замків, ненадання ключів, також судові доведено не було. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають. Позовні вимоги про поділ рухомого майна: посудомийної машини, духової шафи, холодильника, варильної поверхні, телевізору, ліжка, шафи, двох тумб, кухні дерев`яної, столу скляного, 4 стільців, шафи-купе, дивану, комп`ютерного столу та тумби для речей задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, позивачем належними, достатніми та допустимими доказами не доведено факт придбання переліченого майна, зокрема [PERSON] до матеріалів справи не надано документів на спірне рухоме майно, товарних чеків, тощо, які би давали підстави стверджувати, що перелічене майно є спільною сумісною власністю подружжя, його наявність та вартість, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. З приводу заявлених позовних вимог [PERSON] про визнання правочину від 16 травня 2020 року, за умовами якого право власності на автомобіль Хюндай, держномер [NUMBER] ( [NUMBER] ), було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , суд приходить до висновку, що вони також задоволенню не підлягають з огляду на таке. Позивачем зазначається, що спірний автомобіль було придбано подружжям [PERSON] і [PERSON] 25 лютого 2020 року за спільні кошти, відчуження автомобіля на користь відповідача [PERSON] , яка за твердженням позивача є матір`ю відповідача [PERSON] , 16 травня 2020 року відбулося без письмової згоди дружини. З матеріалів реєстраційної справи від 16 травня 2020 року про перереєстрацію транспортного засобу вбачається, що право власності за [PERSON] на автомобіль Хюндай, держномер [NUMBER] ( [NUMBER] ), було зареєстровано 25 лютого 2020 року (а.с. 178), відчуження автомобіля на користь [PERSON] відбулося на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2020 року (а.с. 177). При цьому, рішенням Ленінського районного суду від 18 листопада 2020 року (а.с. 123-125) було встановлено, що шлюбні відносини між [PERSON] і [PERSON] були припинені з початку січня 2020 року, спільне господарство не ведеться. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, придбання спірного автомобіля відповідачем [PERSON] відбулося після припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства подружжям [PERSON] і [PERSON] , припинення яких встановлено судовим рішенням, яке набрано чинності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.\~71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Ч. 6 ст. 57 СК України визначено суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При цьому, суд враховує, що на теперішній час спірний транспортний засіб не належить відповідачеві [PERSON] , тому він позбавлений можливості заявити позовні вимоги про визнання його своєю особистою власністю, оскільки предмет такого спору на теперішній час відсутній. Враховуючи приписи постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд приходить до висновку, що транспортний засіб автомобіль Хюндай, держномер [NUMBER] ( [NUMBER] ), не належить до спільної сумісної власності подружжя, оскільки на був придбаний після припинення ведення спільного господарства, що встановлено судовим рішенням від 18 листопада 2020 року. Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] і [PERSON] від 16 травня 2020 року спірного автомобіля Хюндай, держномер [NUMBER] , права [PERSON] порушено не було, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачеві слід відмовити. Позовна вимога про встановлення порядку користування транспортним засобом Хюндай, держномер [NUMBER] , задоволенню також не підлягає, оскільки транспортний засіб перебуває у власності [PERSON] , з її володіння його не витребувано, тому задоволення позовних вимог призведе до порушення прав [PERSON] . Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження та не ґрунтуються на вимогах закону, а їх задоволення у заявленому позивачем вигляді призведе до порушення прав відповідачів, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у справі слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed