Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

19 липня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та аліментів на утримання дружини. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що з 28 жовтня 2016 року перебувала з відповідачем у релігійному обряді шлюбу. У сторін [INFO] народився син [PERSON] . Спільне подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, розбіжностей поглядів на життя та спільне ведення господарства. Шлюбні відносини сторони не підтримують з середини 2020 року, спільного господарства не ведуть. Сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем і перебувають на її утриманні. Коштів, необхідних для нормального розвитку дитини, позивачу не вистачає. Відповідач є працездатним, працює та отримує заробітну плату, інших дітей не має, коштів на утримання дитини не надає. Також позивач вказує, що не працює, реалізувати своє право працю не має можливості у зв`язку з тим, що дитина маленька, інших джерел доходу, крім соціальних виплат по догляду за дитиною, не має. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн. до досягнення дитиною повноліття та аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку до досягнення дитиною трьох років, а також судові витрати по справі. Ухвалою суду від 22 липня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 07 вересня 2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає частково. Зазначає, що до позовної заяви позивачем не додано жодного документу чи інших доказів, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому позивачем розмірі, а також надавати матеріальну допомогу позивачу. Вказує, що загальна сума його доходу за вісім місяців 2021 року становить 48400,00 грн, з них 10560 грн - сума сплаченого єдиного соціального внеску, 1820 грн - сума сплачених податків, 18648,50 грн - орендна плата, 2088,96 грн - комунальні послуги, 4509,50 грн - витрати на рекламу. Не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1006,50 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стосовно стягнення аліментів на утримання дружини заперечує, вважає таку вимогу необґрунтованою, оскільки не має матеріальної можливості утримувати матір своєї дитини, а також [PERSON] має у власності 5 квартир, які здає в оренду, та отримує відповідну плату, а також земельну ділянку, відповідно має кошти на своє забезпечення (а.с.31-32). 29 вересня 2021 року [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, в якій просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки відповідач як батько дитини зобов`язаний утримувати дитину, інших осіб на утриманні не має, є працездатним та отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє йому працювати, а тому відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 5000,00 грн та аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку до досягнення дитиною трьох років (а.с.88-90). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що відповідач може сплачувати саме такий розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина та на її утримання, який просить позивач, оскільки він працевлаштований, інших утриманців не має, просив позов задовольнити у повному обсязі та стягнути судові витрати по справі. У судовому засіданні відповідач пояснив, що він згідний утримувати дитину, проте розмір аліментів, який просить стягнути позивач, є завищеним, погодився на стягнення з нього аліментів у розмірі 1006,50 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо стягнення аліментів на утримання дружини заперечив, пояснив, що дружина є матеріально забезпечена має у власності 5 квартир, які здає в оренду та земельну ділянку, тому спроможна себе забезпечити сама, а він не має можливості матеріально утримувати матір своєї дитини. Представник відповідача у судовому засіданні просив частково задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, щодо стягнення аліментів на утримання позивача - відмовити у зв`язку з відсутністю матеріальної спроможності відповідача, витрати на професійну правничу допомогу просив задовольнити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд, вислухавши сторони, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 28 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено релігійний обряд шлюбу в храмі Матері Божої Неустанної Помочі та отримано таїнство подружжя (а.с.7). Як вбачається з копій свідоцтва про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до Довідки № 29231 від 14 липня 2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними муніципального реєстру Івано-Франківської міської територіальної громади, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Як вбачається з довідки від 14 липня 2021 року [PERSON] отримує одноразову допомогу при народженні дитини (а.с.10). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відомості про право власності за [PERSON] відсутні (а.с.33). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявні відомості про право власності [PERSON] , на праві приватної власності належить комора вбудована, загальної площі 3,7 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , приміщення № СХLVII; однокімнатна квартира, загальною площею 42,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; двокімнатна квартира, загальною площею 79,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; комора вбудована, загальної площі 3,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , приміщення № LХХХІІI; господарське приміщення № ССLХХ, загальною площею 24,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,0897 га у с. Узин Тисменицького району Івано-Франківської області для будівництва і обслуговування житлового будинку; однокімнатна квартира, загальною площею 43,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; однокімнатна квартира, загальною площею 39,7 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; двокімнатна квартира, загальною площею 52,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,5 га за адресою: [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства (а.с.34-47). [PERSON] зверталася із позовною скаргою до Судового Вікарія Івано-Франківської Архієпархії Української греко-католицької церкви про визнання Тайни подружжя зі [PERSON] , яку для них було уділено 28 жовтня 2018 року, недійсною (а.с.48-55). [PERSON] протягом 2021 року здійснювалася оплата за оренду офісного приміщення, бюджетні платежі та комунальні послуги (а.с.56-69, 73-80). Відповідач [PERSON] , будучи фізичною особою - підприємцем, за вісім місяців 2021 року отримав дохід у розмірі 48400,00 грн (а.с.70-71). За 2021 рік відповідачем задекларований загальний дохід у розмірі 75500,00 грн (а.с. 114-116). Вирішуючи вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з наступного. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 Сімейного кодексу України). Частиною першою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За приписами частини другої статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно частини першої статті 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення дитиною повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків. Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. Суд оцінює критично пояснення відповідача та представника відповідача про стягнення аліментів у розмірі 1006,50 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки, по-перше, у батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами, по-друге, відповідач у судовому засіданні не підтвердив те, що саме цієї суми коштів аліментів буде достатньо для утримання малолітнього сина. Суд зазначає, що принцип врахування лише трудових офіційних доходів платника аліментів не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства. На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обов`язково пов`язане з працею і при стягненні аліментів слід виходити з оцінки майнового стану платника аліментів, а не з врахування його трудових доходів. Можливість другого з батьків утримувати дитину суд тлумачить розширено і не обмежує лише наявністю в нього офіційного доходу, але також враховує фінансування витрат такого з батьків, його можливість надавати утримання дитині. Також позивач та представник позивача не надали жодних належних та допустимих доказів про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина саме у розмірі 5000,00 грн. Відповідно до вимог частини першої статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Стягуючи аліменти та визначаючи їх розмір, суд враховує стан здоров`я відповідача, те, що у нього на утриманні, окрім сина [PERSON] , інших дітей немає, рівень забезпеченості та розмір доходів відповідача, а також те, що відповідач добровільної допомоги на утримання дитини не надає, проте має можливість та зобов`язаний надавати матеріальну допомогу. У зв`язку з наведеним, суд вважає необхідним та можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини розмірі 4000,00 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 19 липня 2021 року, задовольнивши позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини частково, оскільки, на переконання суду, відповідач має можливість надавати позивачу на утримання дитини аліменти саме у такому розмірі. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини суд зазначає наступне. Одним із різновидів майнових прав та обов`язків батька та дружини є права та обов`язки, пов`язані із взаємним утриманням, тобто матеріальною підтримкою один одного. Право дружини за наявності певних обставин на утримання за рахунок батька дітей визначено на законодавчому рівні, а саме: в нормах Сімейного кодексу України. Згідно з вимогами частини другої статті 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Часиною четвертою статті 84 Сімейного кодексу України визначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік (батько дитини) може надавати матеріальну допомогу. Аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання матері дитини виникають за одночасної наявності таких обов`язкових умов: проживання з нею дитини, яка не досягла трирічного віку; походження дитини від чоловіка, з яким жінка перебуває/перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних стосунках (стаття 94 Сімейного кодексу України) - кровного споріднення, чи наявність іншого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. Тобто доказуванню в даному випадку підлягає не лише потреба дружини в утриманні, а й можливість чоловіка надавати таку матеріальну допомогу. Відповідно до вимог частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно частини сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Водночас, доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Всупереч обов`язку доказування позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу по її утриманню, зокрема, наявності у нього рухомого чи нерухомого майна, необлікованих видів доходів чи витрат. Оскільки позивачем та представником позивача не доведено можливості відповідача надавати їй матеріальну допомогу, остання не довела суду свого права на утримання від батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Судом встановлено, що безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання матері свої дитини, суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено можливість відповідача надавати їй матеріальну допомогу, а отже у задоволені позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої та другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 Цивільного процесуального кодексу України ). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. З наданих до суду доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються квитанцією № 480084 від 14 липня 2021 року про оплату послуг адвоката в розмірі 3000,00 грн (а.с.12), ордером на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 83), свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 84), договором про надання правничої допомоги від 05 липня 2021 року № 05/07/02, укладеним між [PERSON] , Клієнтом, та адвокатом Бандурою Володимиром Олексійовичем (а.с.99-100). Адвокат Бандура В.О. приймав участь у судових засіданнях 20 вересня 2020 року, 20 квітня 2022 року, що підтверджується протоколами (а.с. 85, 117-119) та звукозаписами судових засідань. Судом досліджено опис наданих послуг на виконання укладеного договору про надання професійної правничої (правової) допомоги (а.с. 11), а також взято до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року), а також висновки Європейського суду з прав людини, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої Європейський суд з прав людини вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача та заперечення сторони відповідача в контексті положення частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, вважає, що заявлена позивачем сума є необґрунтованою. Враховуючи реальний обсяг професійної правничої допомоги у суді, час, витрачений на надання таких послуг, критерій реальності таких витрат, а також те, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвокатом, тому дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, з огляду на заперечення останнього, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 1000,00 грн. Щодо стягнення судового збору суд виходить з наступного. З частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» , від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення аліментів, тому суд дійшов висновку про стягнення судового збору у розмірі 908,00 грн з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 51 Конституції України, статей 84, 85, 141, 180-18, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial