Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

Позивачка подала до суду вищезазначений позов, посилаючись на те, що 30 серпня 2018 року між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» в особі економіста з фінансової роботи [PERSON] та [PERSON] було укладено Кредитний договір № В54/261/18/136/95СЗ. Цього ж дня, за таким же номером, між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» в особі економіста з фінансової роботи [PERSON] , [PERSON] та позивачкою було укладено тристоронній договір поруки. При цьому, представник відповідача [PERSON] та [PERSON] , перед укладенням спірного договору, запевнили позивачку в тому, що вона не несе жодних ризиків за цим договором поруки і гарантом тому є розписка [PERSON] відповідно до якої остання буде вчасно та добросовісно сплачувати кошти за кредитним договором. Більше того, економіст з фінансової роботи Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» [PERSON] , переконувала позивачку в тому, що за законом, за будь-яких обставин до позивачки за договором поруки не може буде пред`явлено жодних стягнень, бо цей договір по відношенню до неї носить суто формальний характер. Проте, на сьогодні ухвалою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 824/160/21 було ухвалено видачу виконавчого листа про стягнення з позивачки, як поручителя за спірним договором, коштів внаслідок невиконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором та судовий збір, всього коштів в розмірі 48 811,48 грн. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , скориставшись правовою необізнаністю позивачки та надавши їй недостовірну інформацію щодо умов спірного договору поруки та реальних наслідків настання її відповідальності за цим договором, обманним шляхом умовили позивачку підписати цей договір. При цьому, із справжніми умовами договору поруки позивачку взагалі не було ознайомлено, бо представник Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» Криницька Л.В. навіть не надала їй можливість самій прочитати спірний договір перед його підписанням. Крім того, написання [PERSON] розписки та укладення не двостороннього (кредитор - поручитель), а тристороннього договору із залученням позичальника, навмисне було сплановане відповідачами [PERSON] та [PERSON] з метою переконати позивачку щодо правомірності їх дій по відношенню до неї та, як наслідок - введення позивачки в оману стосовно існування реальних ризиків та негативних наслідків укладення цього договору у вигляді накладення на неї грошових стягнень. Стаття 230 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину під впливом обману: 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, як і у даному конкретному випадку. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою. За нормою ст. 1-1 цього Закону останній регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Таким чином, договірні відносини у сфері надання споживчих кредитів, виходячи із змісту зазначених вище Договорів, підпадають під дію даного закону. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Стаття 19 цього Закону щодо заборони нечесної підприємницької практики, зокрема, гласить, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання кому неправдивої чи неповної інформації або ненадання певної інформації. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб). Підприємницька практика, яка істотно спотворює або може істотно спотворити економічну поведінку лише чітко визначеної (окремої) групи споживачів, особливо вразливих до такої діяльності через їх розумові або фізичні вади, вік чи довірливість, у разі якщо продавець мав об`єктивну можливість передбачити їх поведінку та особливості, має оцінюватися з точки зору середньостатистичного представника такої групи, а також з урахуванням припущення, що, зважаючи на викладені обставини, можливість здійснити свідомий і компетентний вибір відсутня і споживач помиляється при вчиненні правочину щодо обставин, які мають істотне значення. Як вбачається із наведеного вище, спірний договір позивачкою було укладено внаслідок надання їй недостовірної інформації щодо його умов, обману позивачки особами, які спонукали її до його укладення і цей правочин не відповідав її внутрішній волі щодо набуття нею передбачених цим договором обов`язків. Із врахуванням вище наведеного, позивачка вважає, що має всі підстави для звернення до суду з позовом про визнання даного договору поруки недійсним. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до- статей 55, 124 Конституції України та статті З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, посилаючись на ст. 202, 203, 215, 509, 526, 546,548 ЦК України, позивачка просить задовольнити позов та \~визнати недійсним договір поруки № В54/261/18/136/95С3 від 30 серпня 2018 року, укладений між КРЕДИТНОЮ СПІЛКОЮ "ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ ПОСЛУГ", [PERSON] та [PERSON] . 20 жовтня 2021 року від КРЕДИТНОЇ СПІЛКИ "ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ ПОСЛУГ" до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник [PERSON] просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову, зазначивши, що позивачка є поручителем за Договором поруки, який було укладено в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, з чим погодилась позивачка на момент підписання, що також свідчить про те, що вона була ознайомлена з умовами як кредитного договору так і договору поруки, та отримала підписані сторонами свої примірники таких договорів, що також підтверджується її підписом в цих договорах. Також, 20 жовтня 2021 року, надіслав заяву про застосування строків позовної давності, оскільки договір поруки № В54/261/18/136/95С3 було укладено 30 серпня 2018 року, а позивачка звернулася до суду 17 вересня 2021 року. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримували у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові, також позивачка суду пояснила, що їй не було надано для ознайомлення безпосередньо кредитний договір, укладений між КС "Центр фінансових послуг" та [PERSON] .. Крім того, представниця спілки і [PERSON] її запевнили що договором поруки вона лише підтверджує платоспроможність і фінансову надійність позичальниці і, що за цим договором у неї не виникає жодного зобов`язання фінансового характеру. Щодо застосування строків позовної давності представник позивачки [PERSON] зазначив, що про порушення своїх прав позивачці стало відомо коли остання отримала копію ухвали Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року про стягнення з неї, як з поручителя за спірним договором, коштів внаслідок невиконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Крім того, заява про застосування строків позовної давності не надсилалася позивачці, як того вимагає ЦПК України. Також представник позивачки [PERSON] додав, що якби позивачка [PERSON] володіла повною інформацією про підписаний нею договір, то не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, фактично вона була обманута. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, просила визнати недійсним договір поруки, зазначила, що дійсно позивачку ніхто не знайомив з умовами кредитного договору, вона лише підписала його. А також підтвердила обставини, зазначені позивачкою в судовому засіданні щодо обсягу зобов`язань позивачки по даному договору. Представник КРЕДИТНОЇ СПІЛКИ "ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ ПОСЛУГ" у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без участі представника. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов слід задовольнити з наступних підстав. Як встановлено судом з матеріалів справи, 30 серпня 2018 року між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» в особі економіста з фінансової роботи [PERSON] та [PERSON] було укладено Кредитний договір № В54/261/18/136/95СЗ (а.с. 8-9). Цього ж дня між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» в особі економіста з фінансової роботи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № В54/261/18/136/95СЗ (а.с. 10). Перевіряючи твердження позивачки та її представника про наявність підстав для визнання договору поруки недійсним, суд виходить з такого. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У відповідності до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не "передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, за правилами статті 14 ЦK України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦK України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з нормами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦK України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено: якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст. 230 ЦК України при визнанні недійсним договору поруки міститься в постановах Касаційного господарського суду у складів Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 910/18618/19, від 01.12.2020 у справі № 910/18423/19, від 02.12.2020 у справі № 910/18056/19, від 09.12.2020 у справі № 910/18310/19, від 16.12.2020 у справі № 910/18599/19, від 23.12.2020 у справі № 910/18023/19, від 16.03.2021 у справі № 910/17988/19 та № 910/18603/19. Судом встановлено, що позивачку під час укладення договору поруки було введено в оману щодо істотних умов договору, а саме щодо зобов`язання повернення даного кредиту нею в разі виникнення заборгованості у позичальника перед спілкою. Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 15 грудня 2021 року (а.с. 71-72) у КС "Центр фінансових послуг" витребовувався оригінал кредитної справи, 29 грудня 2021 року на адресу суду надійшов оригінал лише кредитного договору (а.с. 90-94), оригінал договору поруки не було надано на вимогу суду. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, системний аналіз статті 256 Цивільного кодексу України у її логічному зв`язку із приписами частини першої статті 261 ЦК України, дозволяє дійти висновку, що особа не може вважатися такою, що звернулась до суду поза межами позовної давності, якщо вона пред`явила вимогу протягом трьох років з моменту коли довідалась про порушення свого права. Судом встановлено, що позивачка дізналась про порушення її прав, а саме про те, що її було введено в оману під час укладення договору поруки щодо її обов`язку повернути борг за кредитним договором позичальниці [PERSON] , після отримання ухвали Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року (а.с. 12-13), згідно з якою було видано виконавчий лист про примусове виконання рішення та стягнуто з неї суму заборгованості по кредитному договору. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що доводи відповідача щодо звернення позивачки до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності є безпідставними, позов позивачкою було пред`явлено у межах строків передбачених статтею 257, 261 ЦК України. Враховуючи вищевикладені правові норми та встановлені судом обставини, суд прийшов до висновку, що позивачкою надано достатні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а тому позов слід задовольнити. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved