Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

В вересні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-9) до відповідача ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в якому просив суд: - визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 13 серпня 2021р. про звільнення позивача (далі по тексту - вимога № 1); - поновити позивача на посаді першого заступника генерального директора - директора з нових ядерних установок Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 14 серпня 2021р. (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14 серпня 2021р. по дату винесення рішення по даній справі (далі по тексту - вимога № 3); - допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді першого заступника генерального директора - директора з нових ядерних установок Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 14 серпня 2021р. та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (далі по тексту - вимога № 4); - стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 20000,0 грн. (далі по тексту - вимога №5). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача з березня 2012р., а з лютого 2019р. він обіймав посаду першого заступника генерального директора - директора з нових ядерних установок Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» відповідача. 13 серпня 2021р. його було звільнено з роботи на підставі наказу відповідача, за п.5) ч. 1 ст. 41 КЗпП України. На думку позивача його звільнення є незаконним, оскільки відповідачем були грубо порушені вимоги трудового законодавства, оскільки він в розумінні положень зазначеної норми закону не є посадовою особою та був прийнятий на роботу безстроково. Порушення права позивача на працю, передбаченого Конституцією України, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності сім`ї позивача та його родини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що спричиняє йому додатково моральну шкоду. Крім того, як вважає сторона позивача, зі сторони відповідача, як роботодавця має місце систематичне порушення трудових прав позивача, як працівника. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 30 грудня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначивши що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, при цьому відповідачем не враховані положення Статуту відповідача, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України за № 302 від 24 лютого 2021р., відповідно до яких посада яку обіймав позивач на час звільненні віднесена в розумінні положень трудового законодавства до посадових осіб підприємства. 11 січня 2022р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, зазначивши, що на думку сторони позивача, віднесення посади позивача до посадових осіб підприємства є помилковими, з врахуванням численних правових позицій касаційної інстанції, а також не спростовані доводи сторони позивача про систематичне порушення трудових прав позивача, яке полягає у неправомірному звільненні позивача з роботи, в вересні 2020р. Заперечення на відповідь на відзив на адресу суду не надходили. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач з 30 вересня 2020р. був поновлений на роботі на посаді першого заступника генерального директора -директора з нових ядерних установок Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 30 вересня 2020р., згідно наказу відповідача від 30 червня 2021р. за № 839-к. З матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2021р. відповідачем було видано наказ № 1045-к «Про звільнення [PERSON] », відповіно до якого припинен повноваження та звільнено з займаної посади позивача, першого заступника генерального директора - директора з нових ядерних установок Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», 13 серпня 2021р., за п. 5) ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У статті 21 КЗпП України вказано, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу. Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. У законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє. Державною інспекцією України з питань праці надано роз`яснення від 24 липня 2014р., згідно з якими до категорії «посадових осіб» у розумінні пункту 5 статті 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в статті 2 Закону України «Про державну службу», в статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та як «службові особи» у примітці до статті 364 Кримінального кодексу України. Відповідно до абзацу 1 пункту 1 примітки до статті 364 Кримінального кодексу України, зокрема належать: особи, які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах або організаціях незалежно від форми власності посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням. Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації. Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо). До осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, можуть належати керівники вищої та середньої ланки підприємства, що здійснюють керівництво трудовим колективом в цілому або його окремими підрозділами, ділянками роботи тощо (керівники підприємств, філій, начальники цехів, відділів, їх заступники, бригадири, виконроби, майстри тощо). Адміністративно-господарські обов`язки передбачають наявність повноважень з управління і розпорядження майном підприємства, забезпечення контролю за господарськими операціями. Крім того, поняття «посадова особа» розкрито в ГК України у відношенні посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств). Згідно з ч. 3 ст. 65 ГК України керівник підприємства, головний бухгалтер, член наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. Згідно п. 70 Статуту відповідача, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України за № 302 від 24 лютого 2021р., Президент, віце-президенти, головний бухгалтер, генеральні директори/директори відокремлених підрозділів підприємства та їх заступники, члени наглядової ради, керівник уповноваженого підрозділу (особа) з питань запобігання та виявлення корупції, а також інші особи, які виконують організаційно- розпорядчі чи адміністративно-господарські функції, є посадовими особами підприємства. Таким чином, позивач обіймаючи посаду першого заступника генерального директора -директора з нових ядерних установок Відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», на думку суду був наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, а отже відносився до посадових осіб підприємства, враховуючи положення Статуту відповідача (п. 70). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що наказ відповідача від 13 серпня 2021р. за № 1045-к є законним, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. За приписами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги № 1, то суд не вбачає законних підстав для задоволення похідних вимог № 2 - № 4. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Протягом всього часу розгляду справи в суді судом не встановлено, що зі сторони відповідача, як роботодавця мало місце порушення законних трудових прав позивача, що призвело моральних страждань позивача, а тому вимога позивача № 5 також не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed