Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що у січні 2020 року на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: головний корпус /А-2/ загальною площею 1191,5 кв.м., прохідну /Д-1/ загальною площею 11,4 кв. м., трансформаторну підстанцію /Г-1/ загальною площею 17,9 кв. м., допоміжний корпус /Б-2/ загальною площею 1441,4 кв.м, миєчно-антикорозійний пункт /В-2/, загальною площею 265,5 кв. м., про що свідчать Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Підставою виникнення права власності став договір купівлі продажу від 05 лютого 2008 року за №193, договір іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008 від 25 квітня 2008 року та договір про відступлення права вимоги від 12 червня 2018 року №539. Доводами позовної заяви є те, що у договорі відступлення права вимоги від 12.06.2018 р. №539 відсутня ціна як договору, так і предмета договору. Внаслідок не визначення ціни спірного договору ТзОВ «Українська факторингова компанія» заявила вимоги до [PERSON] , які їй формально не передані, що порушує право [PERSON] на законність. Вказане свідчить, що ТОВ «Українська факторингова компанія» не мала права набуття за таким договором іпотечного майна згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» і, відповідно, набуття такого права порушує право власності [PERSON] . Просить суд встановити факт, що має юридичне значення - факт, що договір про відступлення права вимоги від 12 червня 2018 року №539 є неукладеним в силу відсутності істотної умови про ціну договору та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія». Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 13 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд підготовчого засідання неодноразово відкладався на клопотання відповідача та його представника. Ухвалою суду від 11 листопада 2021 року продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів. Ухвалою суду від 28 лютого 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті на 12 квітня 2022 року. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Заявлені вимоги підтримав із вказаних у позові підстав, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», в засідання суду не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов, а також будь-яких клопотань не подавав. Представник відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», в засідання суду не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов, а також будь-яких клопотань не подавав. Державний реєстратор М. Диньковський в засідання суду не з`явився, у поданому суду клопотанні просить проводити розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогоза О.П. в засідання суду не з`явився, у поданому суду клопотанні просить проводити розгляд справи без його участі, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 січня 2020 року та 27 січня 2020 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: головний корпус /А-2/ загальною площею 1191,5 кв. м., прохідну /Д-1/ загальною площею 11,4 кв. м., трансформаторну підстанцію /Г-1/ загальною площею 17,9 кв. м., допоміжний корпус /Б-2/ загальною площею 1441,4 кв. м, миєчно-антикорозійний пункт /В-2/, загальною площею 265,5 кв. м., про що свідчать Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Підставою виникнення права власності став договір купівлі продажу від 05 лютого 2008 року за №193, договір іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008 від 25 квітня 2008 року та Договір про відступлення права вимоги від 12 червня 2018 року №539. Як вбачається з матеріалів справи, Договір іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008 укладений між ЗАТ «ОТП Банк» як Іпотекодержателем та [PERSON] як Іпотекодавцем 25 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Волошин С.А. та зареєстрований в реєстрі за №767,768. Відповідно до п. 1.1 Договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання Іпотекодавцем боргових зобов`язань, визначених у ст. 2 Договору, Іпотекодавець надав Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у ст. 3 Договору. Відповідно до п. 2.1 Договору, іпотека за цим договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо вчинених Іпотекодавцем кожного і всіх його зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі, з усіма змінами та доповненнями. Зокрема, іпотека за цим договором забезпечує виконання повернення кредиту згідно кредитного договору №СМ- SМЕ А00/044/2008. Предметом іпотеки, згідно з ст. 3 Договору, є нерухоме майно, а саме: миєчно-антикорозійний пункт /В-2/, загальною площею 265,5 кв. м.; прохідна /Д-1/ загальною площею 11,4 кв. м.; головний корпус /А-2/ загальною площею 1191,5 кв. м., допоміжний корпус /Б-2/ загальною площею 1441,4 кв. м., трансформаторна підстанція /Г-1/ загальною площею 17,9 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та належать Іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченим 05 лютого 2008 року приватним нотаріусом Волошин С.А. Згідно з п. 6.1 Договору, за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги: всі боргові зобов`язання, не сплачені Іпотекодавцем, в тому числі заборгованість по незабезпечених кредитах, отриманих від Іпотекодержателя; вимоги стосовного повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням Іпотекодавцем його зобов`язань за цим Договором, а також всіх фактичних витрат, понесених Іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його права за цим Договором. В подальшому, 30 квітня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Додатковий договір №1 до Договору іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008 від 25 квітня 2008 року. Сторони цього додаткового договору домовились внести зміни і доповнення в Договір іпотеки та викласти п. 2.1.5 Договору іпотеки в наступній редакції: «2.1.5. Розмір Боргових зобов`язань. Не обмежуючи викладеного в п. 6.1 цього Договору, сторони погоджуються, що розмір Боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, становить 613372,43 долара США. Зазначений розмір боргових зобов`язань може збільшуватись на суму невиконаних платіжних зобов`язань Іпотекодавця (п.п. 3 п. 1 Додаткового договору). Даний додатковий договір 30 квітня 2009 року посвідчений приватним нотаріусом Волошин С.А. та зареєстрований в реєстрі за №593. 12 червня 2018 року між ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» (Клієнт) та ТзОВ «Українська факторингова компанія» (Фактор) укладено договір факторингу №1. Відповідно до п. 1.1 Договору Клієнт передає, а Фактор приймає право грошової вимоги, що належить Клієнту і стає кредитором за кредитним договором, укладеним між Клієнтом та Боржником, в розмірі заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до п. 2 Договору, Боржником є фізична особа [PERSON] . Документ, який засвідчує право вимоги - Кредитний договір №СМ- SМЕ А00/044/2008 від 25 квітня 2008 року з усіма супутніми документами. Право грошової вимоги за кредитним договором було відступлено Клієнту на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 28 травня 2010 року, укладеного з ПАТ «ОТП Банк». Відповідно до п. 5 Договору загальний розмір заборгованості боржника за кредитним договором, право вимоги щодо якої відступається, підтверджене в т. ч. рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2011 року у справі №2-1796/11 і складає 5367407,97 гривень. 12 червня 2018 року між ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» (Первісний Іпотекодержатель) та ТзОВ «Українська факторингова компанія» (Новий Іпотекодержатель) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №РМ-SМЕ А00/044/2008. від 25 квітня 2008 року. Відповідно до п. 1.1, 1.2 Договору, Первісний Іпотекодержатель передає та відступає Новому Іпотекодержателю всю сукупність прав належних первісному Іпотекодержателю за Договором забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, право звернення стягнення на предмет обтяження іпотекою та отримання задоволення своїх вимог за рахунок вартості предмета обтяження іпотекою. За цим Договором Новому Іпотекодержателю переходять усі права Первісного кредитора як сторони за договором забезпечення в обсягах та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором та відповідно до норм чинного законодавства. Даний договір 12 червня 2018 року посвідчений приватним нотаріусом Рогозою О.П. та зареєстрований в реєстрі за №539. Отже, предметом позову у даній справі є вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановлення факту, що Договір про відступлення права вимоги від 12 червня 2018 року №539 є неукладений. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Також, згідно з положеннями Постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. До того ж позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; у такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦКУ. Доводами позовної заяви є те, що у договорі відсутня ціна як договору, так і предмета договору. Внаслідок не визначення ціни спірного договору ТзОВ «Українська факторингова компанія» заявила вимоги до [PERSON] , які їй формально не передані, що порушує право [PERSON] . При цьому, позивач не конкретизує, які саме вимоги порушують його права і, окрім цього, спір про захист цього права предметом вказаного позову не являється. За таких обставин суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання факту неукладення договору сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. В даному випадку при оспорюванні самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про неукладеність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним. З урахуванням викладеного, вимога позивача про визнання договору неукладеним не підлягає задоволенню з огляду на те, що така вимога не є правильно обраним способом захисту своїх прав. Відповідно до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (провадження №14-626цс18), від 12 травня 2020 року у справі №761/44056/17 (провадження №14-571цс19), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Разом з тим, заявлена позивачем вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» як похідна вимога теж не підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі

Outcome: dismissed