Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 3006, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. від 29 серпня 2020 року. Свої вимоги мотивує тим, що 10 лютого 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М. О. відкрито виконавче провадження № 64470539 щодо стягнення з нього на користь відповідача коштів на підставі вищевказаного виконавчого напису. Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки відповідачем не надано всі необхідні документи, що підтверджують правомірність стягнення з нього боргу, зокрема оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору. Крім того зазначає, що при вчиненні виконавчого напису не було враховано того, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року, вже була стягнута заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 1335?100/ФКВ-08 у сумі 105 276,85 грн - за тілом кредиту та 18 442,96 грн - за відсотками, що свідчить про те, що сума боргу не є безспірною. Також позивач зазначає, що виконавчий напис було вчинено поза межами позовної давності, що свідчить про незаконність та протиправність таких дій. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2021 року вказану справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року вказану позовну заяву залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 24 червня 2021 року позивачем надано до суду засвідчені у встановленому чинним законодавством порядку копії всіх документів, які додані до позовної заяви, та які необхідні для відправки відповідачеві. Ухвалою суду від 25 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття та позовних заяв з додатками. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Треті особи пояснення до суду не надали. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріусами виконавчих написів визначений у Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та Главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Суд встановив, що 21 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1335?100/ФКВ-08, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 21 576 грн. Строк кредитування - 84 місяці. Дата повернення кредиту - 20 липня 2015 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 123 719 (сто двадцять три тисячі сімсот дев`ятнадцять) грн 81 коп., яка складається з: 18442 (вісімнадцять тисяч чотириста сорок дві) грн 96 коп. - тіло кредиту; 12 (дванадцять) грн 21 коп. - заборгованість за відсотками; 0,00 грн. - комісії за ведення кредиту. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року, яке набрало законної сили, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 року змінено в частині складових сум стягнутої заборгованості, зазначено: заборгованість за тілом кредиту 105 276,85 грн та заборгованість за відсотками 18 442,96 грн. З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 3006 про стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в розмірі 398 011 грн з урахуванням плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 300 грн. З виконавчого напису вбачається, що відповідно до договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 23 червня 2020 року № 2268/К до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» від ПАТ «Дельта Банк», яке є правонаступником ТзОВ «Український промисловий банк», перейшло право вимоги за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 1335-100/ФКВ-08, укладеним між ТзОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] . Крім того, період за який проводиться стягнення на підставі виконавчого напису становить з 23 червня 2020 року по 20 серпня 2020 року. Сума заборгованості за виконавчим написом 398 011,32 грн, яка складається з: 210 070,32 грн - сума заборгованості за кредитом; 187 641 грн - сума заборгованості за відсотками за користування кредитом - 187 641; 300 грн - сума плати за вчинення виконавчого напису. 10 лютого 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 64470539 на підставі виконавчого напису № 3006, виданого 29 серпня 2020 року про стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в розмірі 398 011,32 грн. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі- Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти до наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на викладене, та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, посилався на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, посилаючись на те, що заборгованість не є безспірною, та з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. Як вбачається з матеріалів справи на підставі виконавчого напису від 29 серпня 2020 року № 3006 з [PERSON] стягнуто на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 1335-100/ФКВ-08 у розмірі 398 011,32 грн, яка утворилася за період з 23 червня 2020 року по 20 серпня 2020 року та складається з простроченої суми кредиту та простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам. Натомість із копії кредитного договору від 21 липня 2008 року № 1335-100/ФКВ-08 вбачається, що [PERSON] отримав кредит у розмірі 21 576 грн, в якому строк кредиту визначений - 84 місяці, тобто до 20 липня 2015 року. Інших доказів, які б підтверджували розмір заборгованості матеріали справи не містять, а тому неможливо визначити, що заборгованість у розмірі 398 011,32 грн складається саме із суми не виплачених [PERSON] заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, та її можна вважати безспірною. Крім того, відповідно до пункту 1 Переліку документів, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. У матеріалах справи, що розглядається відсутні докази того, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально. Таким чином, серед документів наданих нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній, а отже не може бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц. Також, позивачем на підтвердження того, що заборгованість є спірною надано рішення Апеляційного суду Київської області від 01 листопада 2016 року, яке набрало законної сили та яким змінено рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 року та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 1335-100/ФКВ-08 у сумі 123 719,81 грн. Із зазначеного рішення вбачається, що банк стягнув усю заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка становить 123 719,81 грн, з яких: 105 276,85 - заборгованість за тілом кредиту;18 442,96 грн - заборгованість за відсотками. Натомість заборгованість, що стягується з позивача за оскаржуваним виконавчим написом визначена за період з 23 червня 2020 року по 20 червня 2020 року та складається також із заборгованості за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 1335-100/ФКВ-08, зокрема із заборгованості за кредитом в розмірі 210 070,32 грн та відсотками в розмірі 187 641 грн. Отже, вчинення оскаржуваного виконавчого напису призведе до подвійного стягнення заборгованості з позивача, а також доводить відсутність факту безспірності вимог банку. Крім того, статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (частина перша, п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до пункту 3.4. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Як вбачається з кредитного договору від 21 липня 2008 року № 1335-100/ФКВ-08 кінцевий термін повернення кредиту 20 липня 2015 року. При цьому, для вчинення виконавчого напису ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до приватного нотаріуса 29 серпня 2020 року, тобто через п`ять років після виникнення права вимоги, що перевищує загальну позовну давність тривалістю у три роки, встановлену нормами чинного законодавства. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач наведені позивачем обставини не спростував, доказів наявності законних підстав, передбачених для видачі виконавчого напису не надав. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908 грн підлягають стягненню на його користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved