Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів дійсними Позивач в обґрунтування своїх позивних вимог зазначила, щоу 2000 році вона придбала домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] . 23 травня 2000 року між відповідачами та нею Криворізькою Універсальною товарною біржею були укладені договори купівлі - продажу нерухомого майна та земельної ділянки, реєстраційні №№ 002/130-Н та 002/131-Н відповідно. Грошові кошти за вищевказане нерухоме майно були одержані відповідачами повністю до підписання договору, в розмірі 1700 гривень за домоволодіння та 793 гривні за земельну ділянку. Договір купівлі-продажу за № 002/130-Н домоволодіння зареєстрований нею в Криворізькому бюро технічної інвентаризації реєстровій книзі №21доп на стор. №67 за записом № 33808. Оскільки вказані договіри не посвідчені у нотаріуса позивач не може виконувати всі повноваження власника, тому просить суд визнати правочин за договором купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Також суд, відповідно до ч.2 ст.128 ЦПК України, надав оголошення через офіційний веб-сайт судової влади України. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідачів, який належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За відсутності учасників справи у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до Договору купівлі - продажу нерухомого майна від 23 травня 2000 року посвідченого Криворізькою універсальною товарною біржею, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу домоволодіння, яке складається з: А-1 - жилий дім, загальної площею 83.10 кв.м., жилою площею 49.10 кв. м., Б - літня кухня, Г - погреб, Д - вбиральні, І - водо колонка, ІІ - замощення, №1-5 - паркан, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір зареєстрований у журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №002/130-Н від 23 травня 2000 року. Згідно до п. 3 цього Договору домоволодіння продано за 1700,00 грн., які отримані Продавцями до підписання даного договору. Право власності позивача на частину житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації, про що 28.06.2000 року зроблено запис в реєстровій книзі №21доп на стор. №67 за записом № 33808. Відповідно до Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 23 травня 2000 року посвідченого Криворізькою універсальною товарною біржею, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,677 га розміщену на землях, що знаходяться у віданні Криворізької міської Ради народних депутатів в Жовтневому районі, по [ADDRESS] , надану для обслуговування жилого будинку та господарських будівель. Згідно до п. 2.1 цього Договору земельну ділянку продано за 793,00 грн., які отримані Продавцями до підписання даного договору. Правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачами на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу домоволодіння та договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року. Отже, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 227 ЦК (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Згідно з частиною 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"). Суд приходить до висновку, що чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Таким чином, незважаючи на існуючу дату укладання правочину та норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) - якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, - суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір купівлі-продажу будинку, що відповідало на час його укладення вимогам ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», сплата визначеної договором суми грошей, які продавцями отримані до підписання договору, передача покупцеві документів на будинок, ключів від нього та самого будинку. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved