Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного\~суду\~м.\~Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 16.02.2017 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого він (позивач) надав грошову позику відповідачу у розмірі 220\~000 грн. Факт виконання договору позивачем підтверджується письмовим документом розпискою, яка була складена власноруч відповідачем. Із змісту вказаного боргового документу вбачається, що відповідач одержав кошти в сумі 220\~000 (двісті двадцять тисяч) грн., і зобов`язався їх повернути до 16 лютого 2018 року. Також зазначає, що він (позивач) у вказану дату приїхав до відповідача і попросив віддати борг, але відповідач повідомив, що у нього грошей немає та повідомив, що позичить гроші у інших людей і поверне йому борг через десять днів. Однак, до даного часу відповідач борг йому не повернув, а постійно просить почекати та уникає зустрічей з ним (позивачем). Коли він (позивач) повідомив відповідачу, що звернеться до суду, то останній повідомив, що буде повертати борг за рішенням суду частинами, оскільки зараз повернути борг він не може. Зазначене і спонукало його (позивача) звернутися до суду за захистом своїх прав. А тому, просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 220\~000 грн. та сплачений ним судовий збір по справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.04.2018 року відкрито провадження, розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам наданий строк для подачі заяв по суті справи. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.04.2018 року накладено арешт на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2333, 28.02.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Романій Н.В. із забороною будь-яких дії по її відчуженню. 12.06.2018 року відповідачем [PERSON] , в особі його представника - адвоката Хорошуна С.А., подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу в задоволенні позову. При цьому, зазначає, що в січні 2018 року в квартиру де мешкав відповідач за його згодою поселився [PERSON] , а через деякий час також в цій квартирі почали проживати ще два його знайомих. Через деякий час він помітив, що почали зникати його речі та попросив цих чоловіків виселитись з його квартири, але вони його побили та почали тиснути з вимогами продати дану квартиру. Згодом вони привели [PERSON] , який заявив, що допоможе продати квартиру, але віддасть тільки половину грошей за частку, що належить матері [PERSON] , на що він (відповідач) не погодився. Тоді [PERSON] почав періодично йому погрожувати та тиснути на нього. 13.03.2018 року позивач разом зі своїми помічниками силоміць привезли його (відповідача) до с. Плескачівка Смілянського району, де проживала його мати та примусили написати розписку про отримання ним [PERSON] в борг 220 000 грн. і відповідно поставити на ній дату 16.02.2017 року, хоча жодних коштів по даній розписці він (відповідач) не отримував. В зв`язку з цими подіями його (відповідача) мати зверталася до поліції і по даному факту до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відповідні відомості. Тому, просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.12.2018 року, за клопотанням відповідача та його представника, була призначена судова фізико-хімічна експертиза, проведення якої спочатку було доручено експертам ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», яка проведена не була. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.07.2021 року, за клопотанням відповідача та його представника, була призначена судова фізико-хімічна експертиза, проведення якої спочатку було доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, яка також виконана не була в зв`язку з неможливістю відповідача надати на клопотання експерта необхідні порівняльні зразки документів, датовані в період з 16.01.2017 року по 13.04.2018 року, та відмовою відповідача від проведення експертизи. Наслідки відмови від проведення експертизи відповідачу [PERSON] судом роз`яснені. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, стягнути із відповідача [PERSON] на його користь борг за Договором позики від 16.02.2017 року в сумі 220\~000 грн. та судовий збір по справі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Хорошун С.А. просили відмовити позивачу в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю. Також просили врахувати, що відповідач [PERSON] грошові кошти від позивача [PERSON] у позику не отримував, а розписка відповідачем була складена під тиском та датована заднім числом, тобто 16.02.2017 року, тоді як фактично вона була складена в березні 2018 року. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , його представника адвоката Хорошун С.А., пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , дані в судовому засіданні 21.12.2018 року, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики, як основний доказ, позивачем [PERSON] до суду надано розписку від 16.02.2017 року, складену відповідачем [PERSON] , згідно якої останній отримав від [PERSON] в борг кошти в сумі 220 000 грн. строком на один рік, тобто до 16.02.2018 року (а.с. 5, 135 том 1 оригінал розписки). Згідно із частиною 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах (в тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.\~629 ЦК України). Згідно із ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Правова позиція з цього приводу викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, яка відповідно є обов`язковою для всіх судів України. Разом з тим, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи, як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція співпадає з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.04.2021 року у справі № 554/5281/19 (провадження № 61-5156св20); від 16.06.2021 року у справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21); 14.09.2021 року у справі № 589/1350/18 (провадження № 61-8423св21). Таким чином, предметом доказування у даній справі є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача [PERSON] про повернення йому грошових коштів, які ним були передані відповідачу [PERSON] саме в борг. Як вбачається із вищезгаданої розписки, оригінал якої був наданий суду позивачем (а.с. 135 том 1), 16.02.2017 року [PERSON] передав відповідачу [PERSON] , а останній отримав в борг грошові кошти у розмірі 220\~000 грн. та зобов`язався їх повернути в строк до 16.02.2018 року. Таким чином між сторонами був укладений саме Договір позики, який підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. В зазначеній розписці вказано, що вона написана Позичальником [PERSON] (відповідачем по справі) власноручно та без будь-якого фізичного або морального тиску. (а.с. 5, 135 том 1). Строк повернення коштів закінчився 16.02.2018 року, однак борг за Договором позики від 16.02.2017 року позивачу [PERSON] відповідачем [PERSON] не повернутий. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як передбачено ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за Договором позики від 16.02.2017 року не виконав та не повернув позивачу [PERSON] позику в розмірі 220\~000 грн. після закінчення строку, вказаного в розписці, а саме після 16.02.2018 року, вказаний борг підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Щодо доводів відповідача [PERSON] про те, що вищевказана розписка від 16.02.2017 року була складена (написана) під примусом та фактично складена в березні 2018 року, тоді як в ній зазначено 16.02.2017 року, і відповідно він не отримував від позивача грошових коштів, то суд зазначає наступне. В силу принципу диспозитивності та змагальності, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням нею процесуальної дії (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Частиною першою ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Відповідачем у справі [PERSON] не доведено належними та переконливими доказами того факту, на який він посилається, а зокрема, що вищезазначена розписка про отримання ним в борг у позивача [PERSON] коштів в сумі 220\~000 грн. була складена (написана) ним під примусом (під тиском) з боку другої сторони, проти справжньої його волі і реального він грошові кошти ввід позивача в борг не отримував, а також що така розписка фактично була складена в березні 2018 року (як про це зазначає відповідач), тоді як в ній вказано, що вона складена 16.02.2017 року. При цьому, суд враховує, що в самій розписці, яка власноручно написана відповідачем [PERSON] вказано, що вона (розписка) складена останнім власноручно, без будь-якого фізичного або морального тиску (а.с. 5, 135 том 1). Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , дані в судовому засіданні 21.12.2018 року, також не підтверджують даного факту, оскільки вони особисто не були присутні під час написання вищевказаної розписки. Зокрема, свідку [PERSON] відомо виключно лише зі слів самого [PERSON] про те, що його заставили написати розписку, однак ніяких інших обставин даного факту йому не відомо. А свідку [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] , відомо лише про обставини, коли 17.03.2018 року до неї приходив син з невідомими особами, серед яких був і [PERSON] , та який заявив що її син винен йому гроші 8\~000 дол. США, які програв йому в казино в 2016 році. Також останній пропонував їм продати квартиру та повернути йому борг, пропонував свою допомогу в цьому, а також допомогти знайти сину інше житло та влаштувати на роботу, а той буде відробляти решту боргу. Також свідок пояснювала, що у сина була зламана рука та був свіжий шрам на лобі, однак це не вказує на те, що до [PERSON] застосовувався будь-який тиск та що він застосовувався саме з боку позивача, оскільки остання не була свідком отримання вищевказаних пошкоджень відповідачем. Разом з тим, суд зазначає, що в силу презумпції правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Правочин, укладений під впливом насильства, є оспорюваним правочином, оскільки воля учасника такого правочину формувалася невільно. В даному випадку, як зазначає відповідач, правочин договір позики, був укладений під тиском з боку позивача [PERSON] , однак із зустрічним позовом про визнання такого правочину (договору позики від 16.02.2017 року) недійсним, відповідач [PERSON] до суду не звертався та не просив визнати його недійсним. Щодо фактичної дати складання правочину, то суд зазначає, що призначена судом, за клопотанням відповідача, судова фізико-хімічна експертиза на предмет визначення написання (складання) розписки проведена не була в зв`язку з відмовою відповідача від проведення такої експерти через неможливість надання відповідачем необхідних експерту порівняльних зразків. Тому, відповідно факт укладення такої розписки в іншу дату, аніж 16.02.2017 року, як про це зазначає відповідач, є також недоведеним. Щодо доводів відповідача про порушені кримінальні провадження, а саме кримінальне провадження №12018251010001893 від 17.03.2018 року за ч. 1 ст. 115 КК України (а.с. 40 том 1) та кримінальне провадження №12018251010004228 від 11.06.2018 року за ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України (а.с. 62 том 1), то згідно пояснень обох сторін, даних в судовому засіданні, зазначені кримінальні провадження на даний час закриті в зв`язку з відсутністю складу злочину. Крім того, сам факт порушення кримінального провадження за заявою [PERSON] щодо можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України, яке полягало у тому, що на її думку [PERSON] намагався заволодіти спільним особистим майном з її сином [PERSON] , а саме квартирою [ADDRESS] , не вказує на написання вищевказаної розписки відповідачем [PERSON] під примусом. А тому, з урахуванням викладеного, доказів наданих сторонами, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та стягнення із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики від 16.02.2017 року в сумі 220\~000 грн. Що стосується розподілу судових витрат, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені повністю, відповідно і судовий збір, сплачений позивачем при подачі даного позову до суду, на підставі ст. 141 ЦПК України, підлягає до стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] у повному розмірі, а саме в розмірі 2\~552 грн. 40 коп., з яких: 2\~200 грн. судовий збір за подання даного позову, 352 грн. 40 коп. судовий збір за подання заяви про забезпечення позову (а.с. 1, 8 том 1 квитанції про сплату судового збору). На підставі викладеного та

Outcome: approved