Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 22.12.2016 р. у розмірі 47394,58 грн., а також судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 22.12.2016 р. між банком та [PERSON] шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку було укладено кредитний договір. Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, чим порушив умови кредитного договору. Станом на 11.11.2020 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням процентів за користування кредитом становить 47394,58 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачу право на подання заперечень на відповідь на відзив (а.с. 95-96). 01.02.2021 р. надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що Анкета-заява від 22.12.2016 року хоч і містить його підпис, проте не містить інформації про виявлене ним бажання оформити кредитну картку, не зазначено її номер та строк дії, не вказано бажаний кредитний ліміт та не містить істотних умов договору (процентна ставка, пільговий період, порядок повернення кредиту, тощо). Також вказує, що до вищезазначеної Анкети - заяви додана інформація щодо типу кредитного продукту та основних умов кредитування з урахуванням побажань споживача відповідачем не підписана та не містить чіткого визначення типу кредитного продукту, а містить лише варіанти можливих послуг, що пропонуються банком. Також зазначає, що в матеріалах справи наявний документ «Паспорт споживчого кредиту», підписаний ним, проте звертає увагу суду, що вказаний документ містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, оскільки передбачає проведення кредитодавцем кредитоспроможності споживача, з урахуванням наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо (а.с. 100-104). 18.02.2021 року надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача, в контексті заперечень відповідача, зазначає наступне. 22.12.2016 року відповідачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Своїм підписом відповідач засвідчив факт ознайомлення та згоди із вказаним Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами обслуговування по платіжним карткам, що розташовані на сайті банку, а також Тарифами банку, що разом із зазначеною заявою становлять Договір банківського обслуговування. Також представник позивача зазначає, що відповідач, підписуючи Анкету-заяву, висловив згоду на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна», водночас у Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з якими ознайомився відповідач встановлено процентну ставку у розмірі 42 % річних, вказано розміри комісій, штрафів, тощо та обумовлено інші істотні умови договору. Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, а саме виписки про рух коштів на рахунку, відповідач систематично користувався кредитними коштами, у тому числі здійснював погашення заборгованості по рахунку, з моменту укладення договору, не оспорюючи, а отже, погоджуючись із його умовами. Стосовно встановлення та зміни кредитного ліміту представник позивача зазначає, що відповідачу було збільшено кредитний ліміт до 51 000 грн., що підтверджується відповідною довідкою, оскільки відповідно до умов Договору банк має право у будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт, а сам факт підписання клієнтом Договору є його згодою на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Крім цього зазначає, що паспорт споживчого кредиту - це інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий необхідна для порівняння різних пропозицій банку з метою прийняття клієнтом обґрунтованого рішення про укладення договору з урахуванням певного типу кредиту. Факт ознайомлення з даною інформацією відповідач засвідчив підписом 21.06.2019 року, підтвердження чого міститься у матеріалах справи (а.с. 106-113). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що 22.12.2016 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої підписанням цієї анкети-заяви відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua та які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування (а.с. 10). АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано довідку, відповідно до якої [PERSON] протягом 2019 року отримував картки (остання дата відкриття - 24.12.2019 року, термін дії - 10/23). (а.с. 9). З виписки за договором № б/н від 22.12.2016р. станом на 16.11.2020р. вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами, наданими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 79-88). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 11.11.2020 року у [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 47 394,58 грн., з яких: 38 500,39 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 8894,19 грн. - заборгованість за відсотками (а.с. 4 -7). Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 1 ст. 638 договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в Анкеті-заяві від 22.12.2016 року, яка містить підпис [PERSON] , процентна ставка не зазначена. Крім того, зазначена Анкета-заява не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Позивач, крім стягнення тіла кредиту, просить також стягнути з відповідача заборгованість за відсотками у розмірі 8894,19 грн. На підтвердження позовних вимог у цій частині банком додано до позовної заяви підписаний позичальником паспорт споживчого кредиту стосовно кредитних карток «Універсальна» та «Універсальна Голд», який містить інформацію про відсоткову ставку за користування кредитом як в межах пільгового періоду, поза його межами та розміри відсоткової ставки при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту. Натомість, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками із посиланням на підписання позичальником паспорту споживчого кредиту, оскільки згідно даних паспорту споживача, зазначена у ньому інформація діє у період часу з моменту підписання 21.06.2019 року та зберігає чинність і є актуальною до 06.07.2019 року, тобто в період п`ятнадцяти днів з моменту підписання паспорту споживчого кредиту до кредитного договору. До того ж, Анкета-заява, підписана відповідачем, не містить посилання на обраний тип кредитного продукту, а оскільки паспорт споживчого кредиту містить інформацію щодо різних видів кредитування («Універсальна», «Універсальна ГОЛД»), що мають різну відсоткову ставу та інші істотні умови, тому суд критично ставиться до наданих представником позивача у відповіді на відзив пояснень про обрання відповідачем саме кредитної картки «Універсальна», констатуючи відсутність у матеріалах справи підтвердження даного факту. Крім цього, банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини договору укладеного між АТ «ПриватБанк» та відповідачем. Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач був ознайомлений та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 22.12.2016 року. Також немає підтвердження того, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) та умови щодо конкретних розмірів та порядку їх нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що викладено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді зазначеної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин - 22.12.2016 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом - 29.12.2020 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.12.2016 року шляхом підписання анкети-заяви. Відсутні також підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи договору. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 цього закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», що прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності яків цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] банком дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 22.12.2016 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить відсоткової ставки за користування кредитом. З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ "ПриватБанк" надав суду виписку руху коштів [PERSON] за період з 21.06.2019 року по 01.11.2020 року, з якої вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, зокрема, здійснював переводи коштів на інші рахунки, оплачував товари, послуги та здійснював внесення коштів на погашення кредиту. Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» повернуті відповідачем не в повному обсязі, що свідчить про порушення його прав, а також вимоги ч. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який строк, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3.07.2019 р. в справі № 342/180/17. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути 38 500,58 грн. - заборгованість за тілом кредиту, а в задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial