Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

Представник позивача - адвокат Повх І.Д. звернувся до суду з вказаним позовом, вимоги якого мотивує наступним. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.07.1996 квартира за адресою [ADDRESS] належала на праві спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї - дружині [PERSON] і внуку [PERSON] по 1/3 частині кожному. Згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 26.12.2012 [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] 2/3 частини вказаної квартири, яка являлася дружиною [PERSON] . Про даний факт також було повідомлено відповідача [PERSON] , яка претензій щодо укладення вказаного договору не мала. В подальшому, [PERSON] право власності на житло не зареєструвала. [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] . За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 284873422 від 16.11.2021 позивачу стало відомо, що право власності на 2/3 купленої нею частини квартири по [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2117 від 16.11.2021. Однак, дане спадкове майно - 2/3 частини квартири, є предметом договору купівлі-продажу від 26.12.2012. Таким чином, нотаріус видав свідоцтво про право власності на частину нерухомого майна, яка не могла ввійти до складу спадщини, так як була відчужена спадкодавцями за їх життя в користь позивача на підставі відплатного договору. Звертає увагу суду на те, що до 01.01.2013 право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами ч.4 ст. 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину, відтак особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Із урахуванням переходу у встановленому законодавством порядку права власності на належні [PERSON] та [PERSON] частки у спірній квартирі, вказані частки не могли увійти до складу спадкового майна після їх смерті. Враховуючи що право власності на 2/3 частини квартири по [ADDRESS] вибуло у [PERSON] незаконно, а відповідач [PERSON] за відсутності законних підстав заволоділа цим майном, то представник позивача просить суд винести рішення яким витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] та встановити порядок виконання рішення суду, яким зазначити, що рішення суду є підставою для реєстратора вчинити дію - провести реєстрацію про право власності в цілому за [PERSON] на нерухоме майно: 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.02.2022 провадження у даній справі відкрито, а розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. При цьому, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Окрім цього, ухвалою суду від 09.02.2022 клопотання адвоката Повха І.Д., який діє в інтересах [PERSON] про витребування доказів задоволено та витребувано від приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Курищука І.В. належним чином оформлені спадкові справи відкриті після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач [PERSON] своїм правом подати відзив на позовну заяву скористалася та зазначила, що вона ніколи не завдавала шкоди майну, яке перебуває у володінні позивача, а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені. Не погоджується відповідач і з твердженнями представника позивача про те, що її дії є протиправними та безпідставними. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] є її батьками, які до дня смерті проживали в спірному житлі. Так як про існування договору купівлі-продажу частини квартири від 26.12.2012 згідно якого [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] 2/3 частини вказаної квартири їй нічого відомо не було, то нею було подано заяву про прийняття спадшини по закону на підставі яких нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2117 від 16.11.2021. Таким чином, вважає що спадковим майном вона заволоділа законно. Як наслідок, просить суд винести рішення з урахуванням її доводів, наведених у відзиві, а також не стягувати судові витрати, оскільки діяла згідно діючого законодавства. Представник позивача - адвокат Повх І.Д. своїм правом подати відповідь на відзив не скористався. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, копію спадкової справи № 51/2020, заведеної 22.10.2020 за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов наступного висновку. За ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла державного концерну «Оріана» 03.07.1996 приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира, що за адресою [ADDRESS] належала на праві спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї: дружині - [PERSON] , внуку - [PERSON] (а.с. 13). 26.12.2012 між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої укладено договір купівлі -продажу частини квартири згідно якої [PERSON] та [PERSON] передали (продали), а [PERSON] прийняла у власність (купила) 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 14-17). Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Вказаний договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Черепій Т.М. за реєстровим номером 2675 та в день укладення договору нотаріусом внесено запис у Державний реєстр правочинів за № 5424092 про реєстрацію договору у вказаному реєстрі (а.с. 18-19). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.04.2013, а [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.06.2020 (а.с. 24-25). Як наслідок, 22.10.2020 [PERSON] , яка являється дочкою [PERSON] та [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Курищука І.В. з заявою про прийняття спадщини, яким видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] , яка складається з 2/3 часток квартири , що за адресою [ADDRESS] . Наведене також підтверджується даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 284873422 від 16.11.2021 (а.с. 26). Однак, у відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а в даному випадку спадкодавці [PERSON] та [PERSON] за життя своїм майном розпорядилися в користь позивача [PERSON] уклавши відповідний договір купівлі-продажу. З приводу того, що [PERSON] в ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» для реєстрації за нею права власності на квартиру не зверталась, то суд зазначає наступне. Спірні правовідносини у справі виникли 26.12.2012, тобто в день укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу частини спірної квартири. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. При цьому, до 01.01.2013 право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало саме за правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Наведений правовий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188 цс 20. З урахуванням викладеного, суд погоджується, що здійснивши державну реєстрація договору купівлі-продажу частини квартири від 26.12.2012, цього ж дня 2/3 частини квартири [ADDRESS] вибуло із власності продавців [PERSON] та [PERSON] і перейшло у власність [PERSON] . Щодо обраного позивачем способу захисту своїх прав, то слід звернути увагу на таке. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 (провадження N 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших (п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188 цс 20). Як наслідок, спосіб захисту порушеного права позивачем обрано з урахуванням вимог чинного законодавства України. З приводу того, що є суперечності між твердженнями позивача та відповідача щодо повідомлення та обізнаності [PERSON] про факт укладення вказаного договору купівлі-продажу, то суд вважає, що укладення договору було волею продавців та покупця, а обов`язку повідомляти про даний факт в даному випадку спадкоємця [PERSON] чинними законодаством не передбачено. Тому, підставою для відмови в позові факт необізнаності відповідача про укладення даного договору бути не може. Враховуючи наведене вище та вимоги законодавства України, позов підлягає задоволенню. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що п. 20 договору купівлі-продажу від 26.12.2012 передбачено, що згідно ст. 334 ЦК України право власності на майно, яке є предметом даного договору, виникає у покупця з моменту його державної реєстрації. Однак, позивач [PERSON] вказану умову договору не виконала, в ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» для реєстрації за нею права власності на квартиру не зверталась, про що вказано в позовній заяві, що і стало причиною видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу та виникненя даного спору. Як наслідок, суд не вбачає, що в діях [PERSON] був умисел на незаконне успадкування спірного майна. Окрім цього суд враховує і те, що згідно поданого відзиву [PERSON] на успадковане майно фактично не претендує, а її незгода з позовними вимогами зводиться фактично до того, що вона успадковуючи майно діяла законно, що судом і не заперечується. На підставі викладеного,

Outcome: approved