Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

У січні 2022 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету - заяву № б/н від 04.10.2018 року, отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому був збільшений до 6 000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42% з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором. Відповідач умови договору належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість у розмірі 5 216, 53 грн., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 5 065, 06 грн., заборгованості за поточним тілом кредиту у розмірі 0,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 151, 47 грн. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Оскільки спадкоємець [PERSON] - [PERSON] на момент її смерті проживав разом із спадкодавцем, і не подав заяву про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину, а отже, на думку банку, повинен відповідати за кредитом померлої [PERSON] . З наведених підстав позивач просить стягнуті із спадкоємця [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 5 216, 53 грн. та судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Представник позивача надав заяву, відповідно до якої просив провести розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судом було встановлено зареєстроване місце проживання відповідача. На його адресу судом було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позову разом з доданими матеріалами, а також запропоновано відповідачу подати заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження та відзив на позовну заяву. Проте будь-яких заяв, клопотань та відзиву від [PERSON] до суду не надходило. Отже, оскільки до суду не надійшло клопотання відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та проведенням судового засідання, суд, враховуючи ціну позову, категорію та складність справи, характер і обсяг доказів, дійшов висновку про розгляд спору за наявними у справі матеріалами (доказами), без проведення судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 04.10.2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети - заяви № б/н від 04.10.2018 року та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до кредитного договору [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому був збільшений до 6 000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42% з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач забезпечив умови користування кредитною карткою та встановив на неї відповідний кредитний ліміт з пільговим періодом. Розмір ліміту в подальшому був збільшений до 6 000, 00 грн. Отже, позивач належним чином виконав умови кредитного договору. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого на момент смерті мала заборгованість у розмірі у розмірі 5 216, 53 грн. Структура заборгованості наступна: прострочене тіло кредиту у розмірі 5 065, 06 грн., поточне тіло кредиту - 0, 00 грн., нараховані відсотки у розмірі 151, 47 грн. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті спадщину ніхто не прийняв, однак згідно копії паспорту померлої, вона була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою також проживав [PERSON] . Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини, визначені у частинах третій і четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. З відповіді Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори від 25.03.2021 року встановлено, що позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу наявності спадкової справи, однак державним нотаріусом повідомлено, що у разі звернення спадкоємців до державної нотаріальної контори інформацію щодо вимоги буде передано спадкоємцям та роз`яснено їх обов`язок задовольнити вимоги кредитора. Отже, можна дійти висновку, що станом на 25.03.2021 року ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори не звертались. Суд вважає, що оскільки [PERSON] був зареєстрований за однією адресою з померлою, і протягом 6 місяців після її смерті не подав заяву про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину, а отже повинен виконувати кредитні зобов`язання, що мала [PERSON] . Відповідно змісту ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Поняття кредитного договору визначено у ст. 1054 ЦК України. Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. З аналізу наведених слідує, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю позику (кредит) в порядку, на умовах та в строк, що передбачені кредитним договором, і сплатити проценти за користування кредитними коштами. Як вбачається із заяви-анкети № б/н від 04.10.2018 року, остання містить лише анкетні дані відповідача. Розміру кредитного ліміту, інших істотних умов кредитування, зокрема, розміру та порядку нарахування неустойки (пені) за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, порядок нарахування заборгованості у випадку прострочення кредиту, анкета-заява не має. Натомість є посилання на Умови та Правила надання банківських послуг, Правила надання послуг (виконання робіт), Тарифи банку, з якими ознайомився відповідач шляхом підписання заяви-анкети. Проте ані сама заява-анкета, ані інші матеріали справи, не містять доказів того, які саме Умови, Правила і Тарифи банку розуміла позичальник, ознайомилась та погодилась із ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, неустойку (пеня), у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Відповідно до норми ч. 1 ст. 654 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Критерієм виділення з усіх цивільно-правових договорів договору приєднання є не природа зобов`язань, що виникли, як це має місце при диференціації договірних зобов`язань і не характер діяльності однієї із сторін (публічний договір), а спосіб укладення договору, а саме шляхом приєднання однієї зі сторін до умов договору, які визначені другою стороною в формулярах або інших стандартних формах, які мають конкретизований, сталий зміст, тобто не змінюються протягом тривалого часу, мають певну формалізацію. На переконання суду, застосування до виниклих правовідносин правил, передбачених ч.ч. 1-2 ст. 634 ЦК України, відповідно до яких сторона в спрощеному порядку може укласти кредитний договір шляхом приєднання до умов та правил надання банківських послуг, є неможливим, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві-анкеті домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком анкета-заява № б/н від 04.10.2018 року, копія Умов та правил надання банківських послуг, Тарифи, що містяться на сайті позивача, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 382/327/18-ц, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що відповідач не виконувала належним чином умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредитних коштів, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 065, 06 грн. Але разом з тим, судом встановлено, що заборгованість за поточними тілом кредиту, відсутня. Так, згідно розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, станом момент смерті [PERSON] , заборгованість за поточним тілом кредиту складає 0,00 грн. За загальним розумінням тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує в якості кредиту. В неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою яку позичальник не повернув станом на конкретну дату, яка вважається пільговим періодом. Однак у заяві позичальника № б/н від 04.10.2018 року плата за прострочене тіло кредиту не визначена, крім того, в матеріалах справі відсутні докази того, що банк взагалі мав право вважати частину кредитної заборгованості простроченою, оскільки не визначено дату, станом на яку заборгованість може вважатися такою. Отже, оскільки Умови та правила надання банківських послуг не передбачають порядок та механізм нарахування простроченої заборгованості, і взагалі не є складовою частиною кредитного договору, суд констатує про безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті в анкеті - заяві № б/н від 04.10.2018 року. Також суд зауважує, що тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20), від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19 (провадження № 61-8855св20). З урахуванням таких позицій, суд вважає, що підстави для стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту, відсутні. За таких умов позовні вимоги банку про стягнення простроченого тіла кредиту в сумі 5 065, 06 грн. є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення процентів, суд відзначає таке. В анкеті - заяві № б/н від 04.10.2018 року відсутня інформація про розмір процентів, а оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку - не є складовою кредитного договору, суд вважає, що у задоволенні вимог в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 151, 47 грн. слід також відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 253-267, 526, 530, 536, 654, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed