Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

У березні 2021 року позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником 5/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, серія та номер: 2 - 2953 від 24.12.2015 року, який посвідчений Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Частина будинку у розмірі 3/8 належала колись [PERSON] , який помер [INFO] . З того часу жоден із спадкоємців не з`явився та не прийняв спадщину, будинок перебував у занедбаному стані, потребував ремонту. За цим майном ніхто не доглядав, тому на початку 2008-го року, з метою запобіганню знищенню цього майна, позивач почав користуватись всім будинком, та відноситись до цього майна як до свого. [PERSON] почав проживати у будинку, робити поточний ремонт, слідкувати за домоволодінням. Це було відкрито та добросовісно, оскільки ніхто не перешкоджав йому у цьому, ніхто не висловлював заперечень, спадкоємці до будинку не приходили, і встановити їх місце перебування не виявилось можливим. Підтвердженням факту проживання є докази про придбання матеріалів та проведення ремонтних робіт, показання свідків. В будинку була здійснена заміна каналізації, систем водо- та електропостачання, замінені вікна, виконані роботи з благоустрою подвір`я. Позивач вважає, що він з 2008-го року безперервно, відкрито та добросовісно користується домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , тому набув право власності на це майно за давністю користування в порядку ст. 344 ЦК України. Виходячи з цього, просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю 3/8 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року витребувано докази з Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року замінено неналежного відповідача по справі з Дніпровської міської ради на належних відповідачів - [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представники позивача підтримали позов, просили його задовольнити повністю. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому порядку, причини неявки не повідомили, відзиву не надали. За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідачі не подали відзиву на позовну заяву, не з`явились в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності 5/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 24 грудня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновською Л.Г., за реєстр. № 2-2953. Як вбачається з довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2015 р. № 50790613, про реєстрацію права власності, за [PERSON] зареєстровано право власності на вказане домоволодіння. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.03.2021 року, право власності на 5/8 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] ; 3/8 частин вказаного домоволодіння належить [PERSON] , із зазначенням, що особа померла. Згідно технічного паспорту домоволодіння складається із житлового будинку А-1, загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 23,9 кв.м., Б-сарай, В-сарай, Г-літня кухня, Д-вбиральня, № 1-5 - огорожі, I - замощення. Відповідно до звіту про оцінку майна № 10952 від 23.12.2015 року, вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] складає 139 251, 00 грн. У судовому засіданні встановлено, що позивач познайомився із [PERSON] , яка була власником 5/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У 2010-му році сім`я [PERSON] запропонувала позивачу пожити в будинку. З того часу позивач почав користуватись будинком, здійснював догляд за ним, вів господарство. Оскільки будинок є цілісним та частки не виділені, то позивач користувався ним як єдиним неподільним майном. В подальшому [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй частку будинку (5/8). Отже, з цього часу позивач розпочав добровільно, добросовісно та безперервно володіти цим майном. Інша частина будинку була фактично покинута, оскільки власник помер, а спадкоємці не вчинили відносно цього майна дій, які б свідчили про прийняття спадщини та бажання реалізувати своє право власності. Станом на момент розгляду справу позивач продовжує відкрито користуватись вказаним майном. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає позивача тривалий час. Він особисто допомагав позивачу робити ремонт у будинку, реставрував будинок та допомагав прибирати у дворі. Свідок підтверджує, що позивач добросовісно заволодів будинком та користується ним більше 10 років. Інших власників будинку ніколи не бачив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач проживає у будинку тривалий час, користується як своїм майном. Свідок допомагав позивачу робити огорожу, робив спільно з позивачем ремонт. Вказує, що позивач відкрито і добросовісно заволодів майном, мав добрі відносини з [PERSON] , яка й подарувала частину будинку. Власників чи спадкоємців ніколи не бачив. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018р., по справі №683/2047/16-ц. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивач заволодів майном недобросовісно, оскільки він протягом більше ніж 10 років відкрито користувався будинком, і це було відомо усім зацікавленим чи стороннім особам, тобто є ознака відкритості володіння. Тривалість та безперервність володіння також доведені позивачем належними і допустимим доказами, що підтверджено в судовому засіданні. З огляду на положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). У даному спорі власником майна був [PERSON] , однак він помер, а після його смерті з 1979-го року ніхто не вступив у спадок, не отримав свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом десяти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). В матеріалах справи містяться докази, а саме копія накладної № 89 від 06.07.2011 року про встановлення вікон, копія видаткової накладної № 345/12 від 05.03.2012 року, що підтверджує придбання труб для каналізації. Ці письмові докази датовані переважно 2011-2012 р.р., а відтак позивач дійсно розпочав робити ремонт у цей період, що свідчить про фактичне проживання та користування спірним будинком протягом 10 років. Цей факт доведено також в судовому засіданні. Інші обставини, які є передумовою виникнення права власності за давністю користування, також встановлені судом, зокрема, позивач добросовісно заволодів та користувався будинком, робив це відкрито. Користування цим майном не переривалось. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач у встановленому порядку набув право власності на 3/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Судом не встановлено незаконності набуття такого права власності та порушення цим прав та інтересів будь-яких зацікавлених осіб. Згідно п. 9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Згідно п. 13 вказаної постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд також враховує положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», де закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав та ставити питання про визнання права власності на таке майно, що буде правомірним у демократичному суспільстві. Відповідно до норми ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про добросовісність заволодіння та користування частиною домоволодіння, відкритість та безперервність володіння протягом 10 років, що відповідно до ст. 344 ЦК України є підставою для набуття позивачем права власності на 3/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Отже, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивача, оскільки заявлено речово-правову вимогу, що пов`язана виключно із захистом належного позивачу суб`єктивного права. Ураховуючи викладене та

Outcome: approved