Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла його рідня баба [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з: - земельної ділянки площею 5,9 га, на землях колишнього КСП «За мир», яка знаходиться в адміністративних межах Криничанської селищної ради (далі відповідач), що належала померлій на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП б/н від 02 липня 1996 року; - земельної ділянки площею 5,9 га, яка знаходиться в адміністративних межах Криничанської селищної ради та видавалась [PERSON] на підставі Державного акту серії ДП б/н від 02 липня 1996 року. До даної земельної ділянки застосовується спадкова трансмісія, оскільки [PERSON] прийняла спадщину після померлого [PERSON] , проте не оформила права на вказану земельну ділянку. Вказане підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 21.03.2007 р. (спадкова справа №132/07). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений Криничанською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області від 21 березня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 724, у відповідності до умов якого заповідала все своє майно позивачу. При зверненні до Криничанської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку позивачу було відмовлено. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права з вимогою про визнання за ним в порядку спадкування за заповітом права постійного користування на земельну ділянку площею 5,9 га, на землях колишнього КСП «За мир», яка знаходиться в адміністративних межах Криничанської селищної ради, що належала Спадкодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП б/н від 02 липня 1996 року. [PERSON] була членом колгоспу «За мир», який згідно\~Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство»,\~що вступив\~в дію\~в 1992\~році,\~було реформовано\~в колективне\~сільськогосподарське підприємство\~«За мир». Членство у новоствореному підприємстві набули всі члени колгоспу, у тому числі і пенсіонери, які раніше працювали в ньому та залишаються членами зазначеного підприємства. На підставі Рішення Криничанської селищної ради народних депутатів від 20.05.1994 року колективному сільськогосподарському підприємству «За мир» було видано Державний акт на право колективної власності від 13.12.1995 року Рішенням 14-XXI/XXII Криничанської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 14.06.1996 року, вирішено надати земельні ділянки в постійне користування із земель колективної власності в розмірі середньої земельної частки громадянину який виходить із КСП «За мир» - [PERSON] загальною площею 5,9 га в т.ч. ріллі 5,8 га, полезахисних лісосмуг 0,1 га. На виконання вказаного рішення [PERSON] було видано Державний акт на право постійного користування землею від 02.07.1996 року. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день слухання справи сповіщений належним чином. Дослідивши докази по справі суд встановив, що [INFO] померла рідня баба позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з: - земельної ділянки площею 5,9 га, на землях колишнього КСП «За мир», яка знаходиться в адміністративних межах Криничанської селищної ради (далі відповідач), що належала померлій на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП б/н від 02 липня 1996 року; - земельної ділянки площею 5,9 га, яка знаходиться в адміністративних межах Криничанської селищної ради та видавалась [PERSON] на підставі Державного акту серії ДП б/н від 02 липня 1996 року. До даної земельної ділянки застосовується спадкова трансмісія, оскільки [PERSON] прийняла спадщину після померлого [PERSON] , проте не оформила права на вказану земельну ділянку. Вказане підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 21.03.2007 р. (спадкова справа №132/07). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений Криничанською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області від 21 березня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 724, у відповідності до умов якого заповідала все своє майно позивачу. При зверненні до Криничанської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку позивачу було відмовлено. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права з вимогою про визнання за ним в порядку спадкування за заповітом права постійного користування на земельну ділянку площею 5,9 га, на землях колишнього КСП «За мир», яка знаходиться в адміністративних межах Криничанської селищної ради, що належала Спадкодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП б/н від 02 липня 1996 року. [PERSON] була членом колгоспу «За мир», який згідно\~Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство»,\~що вступив\~в дію\~в 1992\~році,\~було реформовано\~в колективне\~сільськогосподарське підприємство\~«За мир». Членство у новоствореному підприємстві набули всі члени колгоспу, у тому числі і пенсіонери, які раніше працювали в ньому та залишаються членами зазначеного підприємства. На підставі Рішення Криничанської селищної ради народних депутатів від 20.05.1994 року колективному сільськогосподарському підприємству «За мир» було видано Державний акт на право колективної власності від 13.12.1995 року Рішенням 14-XXI/XXII Криничанської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 14.06.1996 року, вирішено надати земельні ділянки в постійне користування із земель колективної власності в розмірі середньої земельної частки громадянину який виходить із КСП «За мир» - [PERSON] загальною площею 5,9 га в т.ч. ріллі 5,8 га, полезахисних лісосмуг 0,1 га. На виконання вказаного рішення [PERSON] було видано Державний акт на право постійного користування землею від 02.07.1996 року. Згідно з ч. 1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до положень ст.7 ЗК України (у редакції Закону від 22 червня 1993 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Згідно із частиною 1 ст.23 ЗК України (у редакції Закону від 22 червня 1993 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується Державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими районними Радами народних депутатів. Відповідно до ч.2 ст.407 ЦК України та ч.2 ст.102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Згідно зі ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За роз`ясненнями, викладеними у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Рішенням Конституційного Суду України, від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, визнано неконституційними положення статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року, які передбачали обов`язок землекористувача переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Суд вказав, що смерть фізичної особи, громадянина України, якому було надано у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, не є підставою для припинення права постійного користування такою ділянкою, оскільки приписи зазначених статей визначають випадки припинення права постійного користування земельними ділянками за життя користувачів і не пов`язані з проблемами спадкування такого права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.112019 р. у справі № 368/54/17, яка стосувалася довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, відступила від висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 178/447/16-ц (щодо права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою) і в постановах Верховного Суду України від 5.10.2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23.11.2016 року у справі № 657/731/14-ц (щодо права постійного користування земельною ділянкою). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «право довічного користування земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані». Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом статей 6 і 50 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року № 561-ХІІ у первинній редакції земля надається у довічне успадковуване володіння громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства; громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що грунтується переважно на особистій праці та на праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Тому особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння, за законом не може бути позбавлена права на таке володіння внаслідок того, що вона не переоформила це право на право власності чи на право оренди щодо спадкування земельної ділянки, наданої засновнику фермерського господарства для ведення такого господарства на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Велика Палата Верховного Суду ототожнила поняття «право постійного користування земельною ділянкою» і «право довічного успадковуваного володіння». Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 р. в справі № 179/1043/16-ц відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25.04.2018 року у справі № 399/374/16-ц, від 18.03.2019 року у справі № 472/598/16-ц, від 17.10.2018 року у справі № 376/2038/14-ц, від11.02.2019 року у справі № 183/4638/16, від 13.03.2019 року у справі № 532/1150/17, від 20.03.2019 року у справі № 587/260/17 та від 3.04.2019 року у справі № 525/1385/16-ц про те, що право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, та не входить до складу спадщини. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 року у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного користування (на підставі відповідного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25.10.2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку, право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них. Право постійного користування (на підставі відповідного Державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. На відповідні відносини щодо такого користування поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Враховуючи вище зазначене, суд вважає, що право постійного користування земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане позивачем, оскільки право постійного користування земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.

Outcome: approved