Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

10.02.2022 до Краснокутського районного суду Харківської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області про визнання права приватної власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] , про що виконавчим комітетом Пархомівської сільської ради в книзі реєстрації актів про смерть 10 жовтня 2001 року був зроблений запис за № 74 та 10.10.2001 видано свідоцтво про смерть [NUMBER] . 05 липня 2000 року мати позивачки, позивачка та донька позивачки [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на житло, видане бюро по оформленню документів про право власності на квартири (будинки) Краснокутської районної державної адміністрації, відповідно до якого вищезазначена квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. На день смерті матері позивачки відкрилася спадщина на її майно, що складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Крім позивачки, спадкоємцем першої черги є донька спадкодавці та рідна сестра позивачки [PERSON] , яка спадщину не прийняла та намірів приймати не має, про що свідчить складена нею нотаріально завірена заява. Інших спадкоємців немає. Для отримання спадщини позивачка звернулася до Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] матері [PERSON] . Однак, постановою державного нотаріуса Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області Руденко В.О. від 29.01.2022 № 51/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правоустановлюючих документів на квартиру та рекомендовано з питання спадкування звернутися до суду. На даний час позивачка виявила намір успадкувати майно, що залишилось після смерті своєї матері [PERSON] , оскільки є спадкоємцем за законом першої черги, у зв`язку з чим за захистом та визнанням своїх законних прав та інтересів звернулася до суду з позовом та прохає: визнати за нею право приватної власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області в судове засідання не з`явився, однак надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги відсутність заперечень зі сторони відповідача, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з такого. Згідно з частинами першою, другоюст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , про що виконавчим комітетом Пархомівської сільської ради в книзі реєстрації актів про смерть 10 жовтня 2001 року був зроблений запис за № 74 та 10.10.2001 видано свідоцтво про смерть [NUMBER] . Факт того, що позивачка - [PERSON] - є донькою померлої [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.7), та свідоцтвом про укладення шлюбу від 15.01.1993 серія [NUMBER] копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.07.2000, виданого Бюро по оформленню документів про право власності на квартири (будинки) Краснокутської районної адміністрації квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та доньці позивачки - [PERSON] (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, яка складається з 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка б належала їй за життя . За життя [PERSON] поділ спільної сумісної власності нерухомого майна, вищезазначеної квартири, не проводився, а тому частки у нерухомому майні не визначені. За життя [PERSON] заповіт складений не був, про що свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіт/спадкові договори) від 27.01.2022 № 68287356. Відповідно до довідки старости Пархомівського старостинського округу апарату Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 19.01.2022 №11-14/Д030 заповіт [PERSON] виконавчим комітетом Пархомівської сільської ради не посвідчувався, на день смерті [PERSON] в житловій квартирі були зареєстровані дочка - [PERSON] та онука - [PERSON] . Крім позивачки, спадкоємцем першої черги є донька спадкодавці та рідна сестра позивачки [PERSON] , яка спадщину не прийняла, на неї не претендує, та не заперечує проти оформлення спадщини спадкоємцем, який цю спадщину прийняв, про що свідчить її заява, посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Панченко І.І. 28.01.2022, зареєстровано в реєстрі за № 18 (а.с.20). 02.02.2022 з метою успадкування майна позивачка звернувся до Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] своєї матері [PERSON] , де була відкрита спадкова справа № 25/2022. Однак, постановою державного нотаріуса Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області Руденко В.О. від 29.01.2022 № 51/02-31 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правоустановлюючих документів на квартиру. Оскільки спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року до спірних правовідносин слід застосовувати правила Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ( в тому числі усиновлені) , дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Позивачка після померлої [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом та такою, що спадщину фактично успадкувала, так як на час смерті спадкодавця постійно проживала та була з нею зареєстрована в одній квартирі, що підтверджується довідкою старости Пархомівського старостинського округу апарату Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 19.01.2022 №11-14/Д030. (а.с. 16) Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до ст.5,47,49 Закону України «Про нотаріат», підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Крім того, позивачка є співвласником спірної квартири, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.07.2000, виданого Бюро по оформленню документів про право власності на квартири (будинки) Краснокутської районної адміністрації, оригінал якого втрачений та відновити який неможливо, через те, що на даний час відсутній орган, який видав вищевказане свідоцтво, та інший співвласник нерухомого майна помер. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У частинах 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту ст. 370 ЦК України вбачається, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У відповідності до положень п. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) ( 435-15 ). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 року у справі № 570 /997/19 зазначив, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. [PERSON] померла, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України її цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/3 частку спірної квартири за померлою особою. Окрім того, визначити частки співвласників у праві спільної власності на нерухоме майно не є можливим, оскільки втрачений оригінал правоустановчого документа. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, позивачці належить 1/3 частка у спірній квартирі та 1/3 частка у вказаній квартирі в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 6 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved