Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-21 00:00:00

Позивач АТ «Ідея банк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з Відповідача суму боргу за Кредитним договором, що станом на 22.04.2021 року становить: 564578,30 грн., яка складається з наступного: 213014,29 грн. прострочений борг; 345677,31 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 5886,70 грн. інші штрафні санкції. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.08.2021 року провадження по справі відкрито. 19.10.2021р. судом задоволено клопотання представника Відповідача про відкладення підготовчого судового засідання. 22.10.2021р. від представника Відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 27.10.2021р. від представника Позивача надійшла відповідь на відзив. 19.11.2021р. від представника Відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. 02.12.2021р. від представника Позивача надійшли письмові пояснення по суті позову. Представник Позивача ПАТ «ІДЕЯ БАНК» до судового засідання 22.04.2022 року не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Відповідач та його представник до судового засідання 22.04.2022 року не з`явилися, повідомлялися належним чином. В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 27.04.2012 року між Банком та гр. [PERSON] було укладено кредитний договір № 910.14762. Згідно Кредитного договору Відповідач отримав кредит в розмірі 235468 грн. (Двісті тридцять п`ять тисяч чотириста шістдесят вісім гривень 00 копійок), зі сплатою 19,99% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно Кредитного договору, що підтверджується видатковими касовими (меморіальними) ордерами. Станом на дату подання позову Відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки та комісію та інші платежі за Кредитним договором, у зв`язку з чим Позивач був змушений звернутися до суду. Останній платіж боржником здійснено 10.12.2012 року. Отже, сума боргу Відповідача за Кредитним договором, що заявлена до стягнення у даній справі, станом на 22.04.2021 року становить: 564578,30 грн., яка складається з наступного: 213014,29 грн. прострочений борг; 345677,31 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 5886,70 грн. інші штрафні санкції. Заборгованість Відповідача також підтверджується випискою по особовому рахунку № [NUMBER] (до провадження в Україні міжнародних номерів банківських рахунків - [NUMBER] ) та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 22.04.2021 року, у зв`язку з чим Позивач просив стягнути нараховану заборгованість. Представник Відповідача у своєму відзиві наголошував на тому, що матеріали справи не містять доказів видачі кредиту, вказані в договорі кредитні кошти не отримані [PERSON] , вказаний в кредитному договорі автомобіль він ніколи не отримував та ніколи ним фактично не володів, на думку Відповідача, має місце злочинна змова та шахрайські дії, відомості про які внесено до ЄРДР за №12017160500002922 від 30.05.2017р., матеріали позовної заяви не містять належного обґрунтування розміру заборгованості та її складових, проценти за користування кредитними коштами та неустойка нараховані Позивачем протиправно зважаючи на звернення Позивача до суду 17.11.2015р. із позовом про звернення стягнення на предмет застави, також наполягав на застосуванні строків позовної давності. На підставі викладених у відзиві доводів представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представник Позивача у своїй відповіді на відзив наголошував на тому, що матеріали справи містять належні, достатні, достовірні та допустимі докази отримання [PERSON] кредитних коштів на підставі укладеного Кредитного договору 910.14762; у АТ «Ідея Банк» є всі правові підстави для донарахування та стягнення суми заборгованості в частині процентів до моменту повного виконання Відповідачем зобов`язань за Кредитним договором №910.14762; Банком правомірно нараховано інші штрафні санкції; \~ \~ \~ \~строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором було перервано, а його перебіг почався заново; кардинальна зміна судової практики Верховним Судом має ознаки поважності причин пропущення позовної давності щодо подачі позову в справі №947/22540/21 про стягнення заборгованості за кредитним договором №910.14762. Представник Відповідача у своєму запереченні на відповідь наголошував на порушенні Позивачем процесуального порядку подання доказів на підтвердження позовних вимог, вжитий банком засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса, до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить, тому позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 27 квітня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №910.14762, за умовами якого Банк надав, а [PERSON] отримав кредит в сумі 235468 грн. на купівлю транспортного засобу автомобіля марки «Infіniti FX», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] . [PERSON] зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 27 квітня 2016 року. За користування кредитними коштами «Позичальник» зобов`язався сплачувати 19,99% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] передав банку в заставу автомобіль «Infіniti FX», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , належний йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 26.04.2012 року договір застави транспортного засобу від 21.06.2012 року. Таким чином, судом встановлено, що Позивач виконав вимоги укладеного між ним та відповідачем договору та надав Відповідачу кредитні кошти, які в цьому договорі зазначені. З позову вбачається, що відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Позивач зазначив, що у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості у відповідача станом на 22.04.2021 року заборгованість становить: 564578,30 грн., яка складається з наступного: 213014,29 грн. прострочений борг; 345677,31 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 5886,70 грн. інші штрафні санкції. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, розмір заборгованості за яким співпадає з інформацією, викладеною у первинному банківському документі - виписці по рахунку. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Згідно ст.617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на, умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Суд критично ставиться до тверджень Відповідача про відсутність доказів отримання ним кредитних коштів, адже із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та, частково погашаючи заборгованість за кредитом, фактично визнавав факт отримання ним кредитних коштів. Доказів на спростування отримання кредитних коштів у розмірі, зазначеному в розрахунку банку, відповідач суду не надав. Згідно наданого банком розрахунку заборгованість за тілом кредиту станом на день подання позову становить 213014,29 грн. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими, проте не можуть бути задоволені через застосування строків позовної давності, про яке заявив відповідач по справі. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 8.1 Кредитного договору Банк має право вимагати від Позичальника дострокового повернення кредиту в разі прострочення оплати чергового ануїтетного платежу (його частини) більш ніж на 30 днів. Згідно наявних у справі доказів Банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 8.1 Кредитного договору правом та пред`явив до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань. Надіславши 02 березня 2016 року відповідачу [PERSON] вимогу про дострокове погашення заборгованості, ПАТ "Ідея Банк" змінило строк виконання основного зобов`язання у сторону зменшення до 01 квітня 2016 року. З огляду на зазначене, відлік позовної давності має обраховуватися з 02 квітня 2016 року. При цьому необхідно мати на увазі, що пред`явленням позову 17.11.2015р. про дострокове звернення стягнення на предмет застави на усю суму заборгованості Банк ще раніше змінив строк виконання зобов`язання, тобто з урахуванням цих обставин відлік позовної давності має обраховуватися з 18.11.2015 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Пунктом 9 параграфу 10 Кредитного договору сторони обумовили, що строк позовної давності для стягнення боргу за Договором встановлюється тривалістю п`ять років. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Строк позовної давності, встановлений сторонами в договорі у 5 років, сплив відповідно 18.11.2020 року. Із позовом про стягнення боргу за кредитним договором Банк звернувся 22.04.2021р., тобто майже через 6 років після виникнення права на позов та через 5 років та 20 днів після спливу 30-денного строку на задоволення вимоги про дострокове погашення кредитних зобов`язань, тобто в будь-якому випадку з пропущенням строку позовної давності за вимогами до позичальника. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Саме такі висновки були зроблені Великою палатою Верховного суду в постанові від 24.04.2019р. по справі №523/10225/15-ц. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLQTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому ст, 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Не заслуговують на увагу суду доводи Позивача, згідно яких позовна давність щодо вимоги про стягнення заборгованості за Кредитним договором починає обчислюватися з моменту, коли набере чинності судове рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет застави починається від дня, коли у кредитора (заставодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет застави не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією заставодержателем свого права, передбаченого договором застави, та підставою припинення цього права. Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним Верховним Судом в постанові від 25 березня 2019 року в справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61-39634св18), підстав відступу від якого не знайшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18). З огляду на викладене можливо констатувати помилковість тверджень Позивача про переривання позовної давності на час вчинення виконавчого напису нотаріуса (з дня його вчинення і до моменту визнання рішенням суду таким, що не підлягає виконанню). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосудця, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, враховуючи, що позивачем відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України подана заява про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про стягнення тіла кредиту, відсотків за період до 17.11.2015р. та неустойки слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності відповідно ч.4 ст.267 ЦК України. Стосовно позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що 17.11.2015р. Банк звернувся до суду (справа № 520/16295/15-ц) із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, в якому з посиланням на ст..1050 ЦК України просив в рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» за кредитним договором № 910.14762, укладеним між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] в сумі 339134,12 грн. звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль. Зі змісту позовної заяви по справі № 520/16295/15-ц вбачається, що сума боргу [PERSON] станом на 17.11.2015р. становить 339134,12 грн., в т.ч.: 41681,28 грн. основний борг; 171333,01 грн. прострочений борг; 124253,24 грн. прострочені проценти; 1866,59 грн. строкові проценти. Тобто 17.11.2015р. Банк заявив вимогу про дострокове повернення позики відповідно до ст.1050 ЦК України, чим самостійно змінив строк дії договору. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2017р. позов задоволено повністю. Постановою Одеського апеляційного суду від 15.05.2019р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2017р. скасовано, відмовлено в задоволенні позову. Постановою Верховного суду від 11.11.2020р. Постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Так, Верховний суд відмовив в позові з посиланням на те, що ні нормами Закону «Про заставу», ні Закону № 1255-ІV, ні умовами договору застави не передбачено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі - покупцю від імені власника предмета застави, то такі вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, АТ «Ідея Банк» на власний розсуд було використано такий спосіб захисту, як дострокове стягнення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме такі висновки були зроблені Великою палатою Верховного суду в постанові від 04.07.2018р. по справі №310/11534/13-ц, в постанові від 19.09.2018 р. по справі №752/11447/16-ц. Таким чином, Позивач, звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави, змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору. Постанова Верховного суду від 11.11.2020р., справа № 520/16295/15-ц, засвідчує такі зміни. Отже, з моменту звернення із вказаним позовом (17.11.2015р.) Банк позбавлений права нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку. Як вбачається із позовної заяви від 17.11.2015р., станом на цю дату розмір заборгованості за тілом кредиту складав 213014,29 грн. (41681,28 грн. + 171333,01 грн.), а розмір заборгованості за відсотками складав 126119,83 грн. (124253,24 грн. + 1866,59 грн.). Зі змісту досудової вимоги від 02.03.2016р., доданої до позовної заяви, станом на цю дату розмір заборгованості за тілом кредиту складав 213014,29 грн. (15139,89 грн. + 197874,40 грн.), а розмір заборгованості за відсотками складав 138466,53 грн. (138350,19 грн. + 116,34 грн.). Натомість, із позовної заяви по дійсній справі, станом на день подання позову розмір заборгованості за тілом кредиту складав 213014,29 грн., а розмір заборгованості за відсотками складає 345677,31 грн. Виходячи з цього, починаючи з дати подання позову про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення (17.11.2015р.) змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися після пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Однак Банк після припинення права нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (починаючи з 18.11.2015р.) продовжив нараховувати відсотки за користування кредитом. Таким чином, проценти, які нараховані Банком починаючи з 18.11.2015р., є такими, що нараховані протиправно, а отже заявлена Позивачем сума заборгованості не підтверджена належними доказами. Отже, суд відмовляє у позовних вимогах про стягнення процентів за користування кредитом у період з 18.11.2015р. до дня подання позову за безпідставністю. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ІІПК України випадках. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.1 ст. 141 ЩІК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. \~

Outcome: dismissed