Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

10 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Радехівської міської ради Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим Пиратинською сільською радою Радехівського району 11 вересня 1999 року, про що 11 вересня 1999 року зроблено запис №7. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки площею 2,2719 га, яка виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території с. Пиратин Пиратинської сільської ради, яка належала йому згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ІІ-ЛВ №035684, виданого 28.12.1999 року на підставі рішення Радехівської районної ради народних депутатів від 19.10.1999 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3569. 21.08.1999 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений селищним головою Пиратинської сільської Ради народних депутатів та зареєстрований в реєстрі за №56, відповідно до якого все його майно, де б воно не було і з чого б не складалось, все що належало йому на день смерті, заповів своєму синові [PERSON] . [PERSON] по день смерті [INFO] проживав і був зареєстрований в [ADDRESS] , разом з ним по день смерті проживав [PERSON] - син, [PERSON] - дружина, [PERSON] - невістка, [PERSON] - онука, [PERSON] - онук, [PERSON] - онук, що підтверджується довідкою, виданою Пиратинським старостинським округом Радехівської міської ради Львівської області. Маючи намір оформити свої права на спадкове майно після смерті батька [PERSON] позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом йому було відмовлено, оскільки державний акт, виданий після смерті спадкодавця не може бути підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] , право власності на земельну ділянку загальною площею 2,2719 га, яка виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на території с. Пиратин в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.3-5). 10 лютого 2022 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.17). 15 лютого 2022 року суддею Семенишин О.З. постановлено ухвалу про відкриття провадження (а.с.1-2). Сторони в підготовче засідання не з`явилися. Позивач подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Судовий збір просить залишити за позивачем (а.с.21,24). Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника Радехівської міської ради. Позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення (а.с.20). Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 11 вересня 1999 року Пиратинською сільською радою Радехівського району (а.с.9). З копії заповіту, посвідченого 21 серпня 1999 року сільським головою Пиратинської сільської ради Козирою Ю.Р. та зареєстрований в реєстрі за №56, видно, що [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом матиме право заповів синові - [PERSON] , 1956 року народження, що мешкає в селі Пиратин Радехівського району Львівської області (а.с.10). Родинні відносини позивача зі спадкодавцем підтверджуються копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого повторно 14 квітня 1989 року (а.с.16). Відповідно до копії Державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЛВ №035684, виданого 28 грудня 1999 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3569, констатовано, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,2719 га, що розташована на території с. Пиратин Пиратинської сільської ради. Згідно Плану зовнішніх меж земельної ділянки вищевказана земельна ділянка складається із трьох земельних ділянок: площею 1,8784 га, площею 0,1290 та площею 0,2645 га (а.с.11-11 зворот). З копії довідки №309, виданої 12.08.2019 Пиратинським старостинським округом Радехівської міської ради Львівської області, встановлено, що на день смерті в одному будинку з [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , невістка - [PERSON] , онука - [PERSON] , внук - [PERSON] , внук - [PERSON] (а.с.13). Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16 січня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за №19, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його син [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового гіпсоблочного обкладеного цеглою будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с.22,23). Разом з тим, з листа №4/02-14/152/2018 від 11.01.2022 вбачається, що приватний нотаріус Червоноградського районного нотаріального округу Луців І.П. роз`яснила позивачу, що видати свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянки після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , немає підстав, так як Державний акт на право приватної власності на землю виданий після смерті спадкодавця, та рекомендувала звернутися до суду (а.с.15). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Наведене дає підстави вважати, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з тим, що державний акт на право приватної власності на землю виданий після смерті спадкодавця, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на за позивачем у порядку спадкування. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності на спадкове майно є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У зв`язку з клопотанням позивача, суд не вирішує питання розподілу судових витрат.

Outcome: approved