Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

22.03.2022 позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, у якому просив стягнути з останнього в свою користь грошові кошти за договором позики від 02.07.2021 у сумі 6787 Євро і 33 Євро 93 центів, як три відсотки річних станом на 01.03.2022 включно; 3% річних від суми заборгованості починаючи з 01.03.2022 по день фактичного виконання рішення суду про стягнення заборгованості; витрати на правову допомогу та 2262 грн. (дві тисячі двісті шістдесят дві гривні) 60 коп. судового збору. В обґрунтування позову зазначив, що 02.07.2021 [PERSON] отримав від нього у позику грошові кошти у суму 6787 Євро, які повинен був повернути до 01.01.2022, про що написав розписку, однак свої зобов`язання не виконав. Відтак, вважає, що поряд з стягнення суми боргу є підстави для застосування штрафних санкцій. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені письмово. Позов просив задоволити та врахувати, що мають місце описки у тексті позовної заяви, які є очевидними. Відповідач позову не визнав, пояснивши, що грошові кошти у позивача не отримував. Натомість брав у нього товар, розписку написав через свою юридичну необізнаність. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. 072.07.2022 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 6787 Євро, які зобов`язався повернути до 01.01.2022., про що написав розписку ( а.с. 4). Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 530 ЦК України передбачено якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Саме таких висновків дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа № 761/12665/14-ц). Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2019 року у справі № 752/18552/17. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.1 ст.76, ч.2 ст.77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивача боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Розписка надана суду позивачем; в розписці зазначена сума позики \~6787 Євро,\~розписка є дійсною і не оспорювалася в судовому порядку. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 6787 Євро за зазначеною розпискою, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних відсотків за користування грошовими коштами, то такі підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, тобто, у випадку, коли боржник порушив умови договору застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 ЦК України. У постанові від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 Верховний Суд дійшов такого висновку: «враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу» Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що до стягнення також підлягають 3%річних від суми заборгованості 6787 Євро за період з 01.01.2022 (кінцевий строк повернення позики 01.03.2019) по 01.03.2022 (дата зазначена позивачем), що становить 33 Євро 47,\~виходячи з такого розрахунку: [Відсотки] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів * [Кількість днів], а не 33,93 Євро як зазначено позивачем. Правомірність нарахування 3 % річних і їх стягнення саме в іноземній валюті підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 р. у справі 464/3790/16-ц: «Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Разом з тим, відповідно до ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом, у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Тобто, приписи вказаної статті не містять імперативного характеру, тобто у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів або пені до моменту виконання судового рішення, така вимога може бути задоволена судом, тільки коли суд вважатиме за доцільне застосування такої норми права, крім того, існує правова невизначеність з приводу того, чи можливо одночасно нараховувати відсотки та пеню, адже у вказаній нормі міститься «або», існує правова невизначеність щодо виду нарахування, до моменту виконання рішення, зокрема, що саме мав законодавець під поняттями відсоток (пеня). Відтак у частині вимог про застосування ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд не вбачає підстав. Судові витрати по справі на підставі\~ст. 141 ЦПК України\~підлягають стягненню з відповідача. Згідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності з п.1 ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~сплачений позивачем судовий збір в сумі 908 гривні (а.с.1) покладається на відповідача. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4\~ст.137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5\~ст.137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6\~ст.137 ЦПК України). З викладеного вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, але лише в разі звернення іншої сторони з клопотанням про їх неспівмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 (справа №907/357/16). Разом з цим клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу відповідачем до суду не подавалось, а тому суд вважає співмірним розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн., враховуючи, що суду надано докази на понесення таких. Відповідно до вимог п.1 ч.2\~ст.141 ЦПК України\~та\~Закону України «Про судовий збір»\~з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2262 гривень.

Outcome: approved