Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

І. Суть спору Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що у період з 20.11.2018 року по 22.02.2021 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] у них народився син [PERSON] . Дитини проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно коштів на утримання неповнолітнього сина не надає, хоча має нерегулярний та мінливий дохід. Просить суд стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] в твердій грошовій сумі, в розмірі 4000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення сином повноліття. ІІ. Позиція учасників процесу В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, до суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала з вищенаведених підстав, просить позов задоволити та розгляд справи проводити у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки); явку свого представника у судове засідання не забезпечив. Про причини неявки суд не повідомив. У надісланому 06.04.2022 року суду відзиві, представник відповідача [PERSON] просив розгляд справи проводити без його участі та участі відповідача. Згідно відзиву представника відповідача [PERSON] - адвоката Вишневського М.С. на позовну заяву, останній просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку із необґрунтованістю. Так, з відзиву на позовну заяву слідує, що з початку червня 2020 року відповідач і позивачка фактично припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство, з цього часу мешкають у різних місцях, але неповнолітній син [PERSON] залишився з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач в розумінні вимог статті 180 СК України, та батьківських почуттів до дитини, матеріально підтримував та підтримує позивачку, однак вона вважає цього недостатнім. На думку представника відповідача, позивачка зловживаючи правом щодо звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, вводить суд в оману, вказуючи про ухилення з боку відповідача від утримання дитини, та не підтверджує вказану у позові обставину доказами. З моменту укладання шлюбу з відповідачем та спільного проживання позивачка знаходилась на повному забезпеченні, яке надавав їй відповідач. З дати народження дитини, саме відповідач поклав на себе зобов`язання щодо утримання матері та неповнолітньої дитини, які виконує по теперішній час. Окрім того, зазначає, що позивачкою не надано жодного доказу, що неповнолітня дитина отримує всі належні умови для розвитку; не надано жодної квитанції, розрахункового документу, який би підтверджував, що вона витрачає грошові кошти на дитину. За твердженням представника відповідача, розмір аліментів у твердій грошовій сумі 4 000 грн позивачкою визначений у довільній формі, однак такий не повинен визначатися довільно позивачем, а повинен містити розрахунок та підстави щодо визначеної суми яку на думку позивача необхідно стягнути у твердій грошовій сумі. Представник відповідача вказує, що позивачкою не обґрунтовано підстави та не надано доказів на підставі яких необхідно стягнути аліменти у заявленому розмірі. Представник відповідача просить суд врахувати матеріальне становище відповідача, який на даний час не працює, має періодичні заробітки та мінливий дохід, працевлаштуватись на постійну роботу не має можливості у зв`язку з воєнним станом, обмеженням виїзду за кордон, майна не має, проживає в будинку батьків, батько [PERSON] є інвалідом третьої групи та потребує постійного догляду та утримання, мати [PERSON] безробітна. Відповідач вважає, що підстав для задоволення позову в повному обсязі не достатньо, але саме стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі частини від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, цілком достатньо. ІІІ. Процесуальні дії у справі 15.02.2022 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, проведення розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та призначення розгляду справи по суті. В судове засідання 11 квітня 2022 року сторони не з`явилися. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Сторони скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що сторони у період з 20.11.2018 року по 22.02.2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірваного згідно рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 22.02.2021 року № 156/1104/20 (а.с.8-9). Від спільного подружнього життя у подружжя [INFO] народився син [PERSON] , про що Шевченківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зроблено відповідний актовий запис № 699, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 04.06.2019 року. Згідно вказаного свідоцтва батьками дитини вказані: батько - [PERSON] (відповідач по справі), мати - [PERSON] (позивачка по справі) (а.с.7). Неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № 327 від 22.06.2021 року (а.с.15). Відповідачем [PERSON] не надано суду будь-яких доказів на підтвердження добровільного надання коштів на утримання дитини. V. Застосоване судом законодавство Відповідно до статей 12,13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дані правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України (далі - СК України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В силу статті 51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Стаття 59 Закону України «Про освіту» передбачає, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Отже, батьки зобов`язані, постійно дбати про фізичне здоров`я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім`ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв, виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу, виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини. Спірні правовідносини регулюються ч.1 ст. 184 СК України, за якою підставою для присудження аліментів у твердій грошовій сумі є те, що відповідач є працездатною особою, однак має нерегулярний та мінливий дохід. Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2022 році, зокрема для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2022 року 2 100 грн, з 1 липня - 2 201 грн, з 1 грудня 2 272 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», для забезпечення найкращих інтересів дитини та підставі встановлених фактів, оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що надасть можливість забезпечувати дитині нормальний життєвий рівень. VІ. Висновки суду Між сторонами склалися відносини щодо стягнення аліментів на утримання дитини. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Неповнолітній [PERSON] проживає з позивачкою по справі [PERSON] та перебуває на її утриманні, що підтверджено матеріалами справи. Разом з тим, представник відповідача, стверджуючи, що відповідач на даний час не працює, а працевлаштуватись на постійну роботу не має можливості у зв`язку з воєнним станом, не надав суду будь-які докази, що б ствердили, що відповідач перебуває на обліку у службі зайнятості як пошукач роботи і що підходяща йому робота на ринку праці відсутня. Представником відповідача надано суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 04.04.2022 року, згідно яких інформація про доходи [PERSON] за період з 3 кварталу 2021 року по 4 квартал 2021 року відсутня. Одночасно з тим, у відзиві на позовну заяву вказано, що відповідач має періодичні заробітки та мінливий дохід. Доказів на підтвердження розміру доходів відповідачем не надано. Стороною відповідача також не надано будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач проживає в будинку своїх батьків. На підтвердження встановлення батьку відповідача [PERSON] третьої групи інвалідності, представником відповідача надано відповідну довідку. Разом з тим, не надано будь-яких доказів на підтвердження необхідності постійного догляду та утримання батька відповідача. Слід вказати, що особи із встановленою третьою групою інвалідності не позбавляються реалізації права на працю, що спростовує твердження представника відповідача про необхідність утримання батька відповідача. Докази про те, що мати відповідача - [PERSON] є безробітною у матеріалах справи відсутні. Отже, вищевказані обставини, на які представник відповідача посилався як на підставу своїх заперечень будь-якими доказами не доведено. При визначенні розміру аліментів суд враховує встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2022 року - 2 100 грн, з 1 липня 2022 року - 2 201 грн, з 1 грудня 2022 року - 2 272 грн. Суд зважив на те, що сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Також судом враховано матеріальне становище сторін: позивачка займається вихованням дитини віком до трьох років, внаслідок чого тимчасово позбавлена можливості займатися трудовою діяльністю, відповідач є особою працездатного віку, має періодичні заробітки та мінливий дохід, на утриманні непрацездатних осіб не має; стан здоров`я та матеріальний стан дитини, яка потребує забезпечення, ті обставини, що дитина сторін проживає разом з позивачкою [PERSON] , й остання несе витрати на утримання сина: забезпечує харчуванням, одягом, взуттям та лікуванням, в разі потреби; займається вихованням дитини, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль. Окрім цього, судом враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати його нормальний розвиток, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 р. слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 70 відсотків заробітної плати цієї особи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, беручи до уваги усі наведені обставини, позиції сторін, та те, що дитина проживає разом з позивачкою, домовленості між сторонами щодо утримання сина не досягнуто,

Outcome: partial