Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

29 грудня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між сторонами 03 березня 2020 року було укладено договір №0000163471, за умовами позивач зобов`язався надати відповідачу у позику 2000 гривень строком на 30 календарних днів зі сплатою 1% на добу за користування позикою, а відповідач повернути позику у вказаний строк, сплативши зазначені проценти за користування позикою. Позивач свої договірні зобов`язання виконав, надавши обумовлену суму грошових коштів у позику, а відповідач отримані кошти в обумовлений договором строк не повернула, внаслідок чого в неї виникла заборгованість перед позивачем, розмір якої станом на 15 листопада 2021 року склав 14440 гривень, з яких 2000 гривень - заборгованість за тілом позики , 12440 гривень - заборгованість за процентами. За викладених обставин позивач просив задовольнити його позов в повному обсязі, стягнувши вказану суму боргу, а також поклавши на відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від відповідача до суду відзив на позов не надходив. Разом з тим, стороною позивача в тексті позову викладено заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій також вказується на підтримання позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 03 березня 2020 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір №0000163471 у письмовій формі, за умовами якого позичальник отримала у позику грошові кошти в розмірі 2000 гривень готівкою строком на 30 календарних днів, зобов`язавшись повернути позику до 01 квітня 2020 року, сплативши 1% на добу за користування позикою (всього процентів на суму 600 гривень), повернувши тим самим позичальнику на виконання своїх договірних зобов`язань грошову суму в загальному розміру 2600 гривень. Викладене підтверджується копією договору та специфікації до нього, копією анкети-заяви позичальника (а.с.5-7, 10). Із матеріалів цивільної справи встановлено, що відповідач, на відміну від позивача, свої договірні зобов`язання належним чином не виконала, позику та проценти за її користування в обумовлені договором строк та розмірі не повернула, внаслідок чого в неї перед позикодавцем виникла заборгованість за договором позики, розмір якої станом на 15 листопада 2021 року нараховано позивачем на загальну суму 14440 гривень, з яких: 2000 гривень - заборгованість за тілом позики, 12440 гривень - заборгованість за процентами за користування позикою. Дані обставини підтверджуються копією відповідної довідки з розрахунком заборгованості, зі змісту якої слідує, що проценти за користування позикою нараховувались позивачем відповідачу і після 01 квітня 2020 року, тобто після закінчення строку користування позикою позичальником. (а.с.11) Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначеного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України). Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частино 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями ст.1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами договору №0000163471 від 03 березня 2020 року, який є договором позики та за своїм змістом і формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, а також є правовою підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання позивачем виконано в повному обсязі та надано відповідачу позику в обумовленій договором сумі в готівковій формі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконала, оскільки тіло позики та проценти за її користування у повному розмірі та строки згідно умов специфікації (невід`ємної частини договору), а також станом на час розгляду справи не повернула. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність заявлених позовних вимог, а отже і про можливість їх задоволення, однак частково - шляхом стягнення з відповідача на користь позивача розміру отриманого і неповернутого тіла позики в сумі 2000 гривень, а також неповернутих процентів за користування позикою протягом строку, на який вона надавалась, тобто в сумі 600 гривень, а всього - 2600 гривень. Частковість задоволення позовних вимог, а саме відмова у стягненні нарахованих позивачем процентів за користування позикою поза межами строку, на який вона надавалась, зумовлена наступним. За змістом норм цивільного законодавства, зокрема наведеного вище, а також усталеної судової практики після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика (строку кредитування), право позикодавця (кредитодавця) нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється, а права та інтереси позикодавця/кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16. Таким чином, оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а вимоги згідно ст.625 ЦК України позивачем не заявлялись, то заявлена позикодавцем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування позикою за період, який виходить за межі строку кредитування, є безпідставною та задоволенню не підлягає. З цих же підстав суд не приймає до уваги посилання позивача в тексті позову на правомірність нарахування ним процентів за користування позикою за весь фактичний час неповернення тіла позики. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial