Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу завідувача закладу дошкільної освіти «Дзвіночок» про відсторонення її від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, за час вимушеного прогулу. Відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справи, що виникають з трудових відносин розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 01 березня 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. 05.04.2022 року від відповідача відділу освіти Новоселицької міської ради надійшов відзив, в якому він позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, просили відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.09.2001 року [PERSON] була прийнята на посаду помічника вихователя закладу дошкільної освіти «Дзвіночок» Новоселицької міської ради Чернівецького району. 05.11.2021 року завідувачем закладу дошкільної освіти «Дзвіночок» Новоселицької міської ради Чернівецького району було складено письмове повідомлення [PERSON] про обов`язкове профілактичне щеплення проти СOVID-19, в якому зазначено про те, що з 08.11.2021 року на період дії карантину встановленого КМ України щеплення від СOVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти. Крім того, було зазначено про необхідність надання документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення від СOVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 року №595. Згідно акту про відмову письмового засвідчення повідомленням «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти СOVID-19 від 05.11.2021 року встановлено, що на підставі відсутності [PERSON] у зв`язку із перебуванням на лікарняному було складено вказаний акт та її усно повідомлено про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення. Відповідно до наказу №35 від 12.11.2021 року [PERSON] було відсторонено від роботи з 12.11.2021 року у зв`язку із відсутністю щеплення від СOVID-19 без збереження заробітної плати. Згідно наказу №45 від 09.03.2022 року [PERSON] було допущено до роботи з 09.03.2022 року. Відповідно до ст.5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно п.г ч.1 ст.6 вищевказаного Закону кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку. Відповідно до вимог пунктів «а» та «б» частини 1 статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Частинами 2, 3 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Згідно з частинами 1-3 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до ч.1 ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зокрема підлягають щепленню працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16.09.2011 р. №595. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Позивач суду не надала доказів, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування. ЄСПЛ висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі "Соломахін проти України" від 15 березня 2012 року, заява N 24429/03). Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання, національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань. З цих підстав ЄСПЛ визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то ЄСПЛ зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. У даному випадку, держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю у дошкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено, з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Судом встановлено, що позивач знаючи про обов`язковість вакцинації від COVID-19 для працівників закладів освіти не надала відповідачу документ, який підтверджував наявність у неї профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання. У зв`язку з чим, на виконання вимог наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 та постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, завідувач ЗДО «Дзвіночок» наказом № 35 від 12 листопада 2021 року відсторонив позивача від роботи без збереження заробітної плати з 12 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19, тобто до усунення причин, що зумовили відсторонення. Враховуючи те, що даний наказ був виданий уповноваженою особою, у порядку і спосіб передбачений законодавством, то підстав для його скасування не має, а тому в цей частині позовних вимог слід відмовити. Одночасно, право позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, оскільки трудовий договір з нею не припинений і за нею зберігається робоче місце, а відсторонення її від роботи носить тимчасовий характер та проведено у відповідності до вимог статті 46 КЗпП України, оскільки ця норма є бланкетною і відсилає до законодавства (яке тлумачиться у широкому розумінні і включає у себе як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти), що містить інші випадки, не передбачені нормою статті 46 КЗпП України, за наявності яких допускається відсторонення працівника від роботи. Що стосується вимоги позивача про поновлення на роботі та виплати невиплаченої заробітної плати за час відсторонення, слід зазначити наступне. В законодавстві відсутнє визначення поняття відсторонення від роботи. На практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин, тобто тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків, в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством,) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період відсторонення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Так, в наказі від 12.11.2021 року №35 «Про відсторонення від роботи», з яким позивач була ознайомлена, та який, як встановлено судом, видано у відповідності до вимог чинного законодавства, зазначено, що [PERSON] відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти відсутності щеплення проти COVID-19. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності у неї документів, які б спростовували наявність обставин, що стали підставою для відсторонення від роботи та стали б підставою для допущення її до роботи. Отже, оскільки вимога позивача про визнання протиправним та скасування вищевказаного Наказу задоволенню не підлягає, то не підлягають до задоволення і вимоги про поновлення на роботу, з виплатою невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, оскільки такі вимоги є похідними. Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Судом встановлено, що позивач була ознайомлена з наказом №35 від 12 листопада 2021 року про її відсторонення від роботи 12 листопада 2021 року. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладається на позивача. Оскільки позивач відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з трудовим спором суд вважає, що судові витрати слід віднести за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236, Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153, Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст.ст.3, 43 Конституції України, ст.46 КЗпП Україну,

Outcome: dismissed