Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-18 00:00:00

22 грудня 2021 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У своїй заяві позивач зазначила, що позивач є власником житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрована та фактично проживає. Крім неї, у зазначеному будинку зареєстрований колишній чоловік [PERSON] , [INFO] , проте у даному будинку не проживає з липня 2020 року. Як власник вона утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідача у домоволодінні не дає їй змоги отримувати державні пільги на оплату вказаних послуг. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просила суд визнати [PERSON] , ( [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилася, направила до суду заяву, в якій просив справу розглядати за її відсутності, прохала задовольнити свої позовні вимоги, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника Градизької селищної ради, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, в порядку п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України,якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до паспорту серія [NUMBER] , виданого Глобинським РВ УМВС України в Полтавській області 12 квітня 2012 року, [PERSON] народилася [INFO] в с-ще Градизьк Глобинського району Полтавської області, місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.3). [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу жилого будинку з господарчими будівлями, посвідченого Захаровою О.Д. державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної округу 03 лютого 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 144 (а.с. 5-6). Згідно Витягу з Державну реєстрацію прав №33183662 від 15 лютого 2012 року [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , частка 1/1 ( а.с. 8). Як вбачається із довідки виконавчого комітету Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області № 3731 від 13 грудня 2021 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , 1977 р.н., [PERSON] , 2012 р.н. - донька, [PERSON] , 1995 р.н. - донька, [PERSON] , [INFO] ( а.с. 4). Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 03.04.2012 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка [PERSON] та дружини [PERSON] (а.с.17). Відповідно до Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 07 липня 2020 року, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , розірвано ( а.с. 15-16). Як вбачається з домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованими значаться: [PERSON] , 1977 р.н., [PERSON] , 2012 р.н., [PERSON] , 1995 р.н., [PERSON] , 1975 р.н. (а.с.13-14). Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , не проживає протягом останніх двох років за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 18-21). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України,визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником спірного житлового будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрований [PERSON] , який не є членом її сім`ї, з липня 2020 року не проживає в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, при ухваленні рішення, суд вирішує питання судових витрат, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн., оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved