Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-01 00:00:00

26.11.2021 року представник позивача звернувся до суду із вказаною позовною заявою зазначаючи, що позивачу на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . В названому житловому будинку окрім позивача зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , але вони, починаючи з 2015 року у ньому не проживають. Зазначений вище факт перешкоджає їй, як власнику житлового будинку, належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Представник позивача, посилаючись на вказані у позові обставини і неможливість вирішення даного питання в іншому порядку та на ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 270, 317, 319, 383, 386, 391,405, 406 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 19, 28,30, 175, 177, 184 ЦПК України, просить суд: визнати такими, що втратили право користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 06.12.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання на 11.01.2022 року. 11.01.2022 року до суду надійшла заява представника позивача про зменшення позовних вимог. Підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою сторін на 27.01.2022 року. 27.01.2022 року за клопотанням представника позивача підготовче судове засідання відкладено на 18.02.2022 року на 11 годину. 18.02.2022 року у підготовчому судовому засіданні суд прийняв заяву представника позивача про зменшення позовних вимог та закрив підготовче провадження. Призначивши справу до судового розгляду по суті на 17.03.2022 року ( а.с. 56-59). 17.03.2022 року розгляд справи не відбувся, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні ( Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року). Суд відклав розгляд справи на 28.04.2022 року, про що повідомлено всіх учасників судового розгляду. 28.04.2022 року у судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві з врахуванням тієї обставини, що першочергові позовні вимоги було зменшено. Позивач та її представник не заперечували проти ухвалення заочного рішення про що надали відповідну заяву. Просили суд позов задовольнити. ( а.с. 73). Відповідач на виклик суду в судове засідання жодного разу не з`явився. Належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи ( а.с. 32, 46, 62, 66 ). Своїм правом про подання відзиву не скористався. Так, відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів. Суд визнав наявних у справі матеріалів достатніми для встановлення прав та взаємовідносин сторін. Ознайомившись із позовною заявою, розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , пояснення позивача які вона надала суду в якості свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. По справі встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] . На ствердження чого позивач надала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень ( а.с. 11-18). Як вбачається з витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб в зазначеному вище будинку 26.05.2015 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). У добровільному порядку особа не бажає знятися з реєстрації. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку про що зазначено в ст.72 Житлового кодексу УРСР. Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Статтею 41 Конституції України визначено кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.» Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачки про позбавлення права користування житловим приміщенням, [PERSON] , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивача, зареєстрований за адресою належного їй будинку, не несе тягар утримання житла та порушує право позивачки, як власниці нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , та позивачка [PERSON] , яка надала суду свої пояснення в якості свідка, ствердили обставини викладені у позовній заяві. Зокрема вказали, що [PERSON] дійсно зареєстрований в будинку за адресою: [ADDRESS] , власницею якого є [PERSON] , але ніколи в ньому не проживав, жодних комунальних витрат на утримання будинку не несе. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved