Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-28 00:00:00

18 квітня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області від 15.05.1998 року, РНОКПП [NUMBER] , за адресою батька: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову посилається на те, що він з 2001 року по 2010 рік перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, а з 14.02.2010 року по 13.11.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від сумісного шлюбу є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2012 року шлюб було розірвано. Позивач стверджує, що після розлучення донька залишилась проживати з відповідачкою, однак, у грудні 2021 року після чергового відвідування батька за фактичним його місцем проживання, донька не забажала повертатись до матері і залишилась проживати з батьком. З урахуванням того, що відповідачка [PERSON] не працює та не має постійного доходу, їй важко утримувати доньку. Через недостатність матеріального забезпечення матері, донька не в повній мірі отримує належне соціальне виховання, не може відвідувати додаткові до навчання в школі факультативні платні кружки та вивчати іноземну мову. З урахуванням інтересів дитини та її бажання, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом, так як на даний час донці краще проживати разом з батьком, який має постійний матеріальний дохід та витрачає більше часу на виховання і утримання доньки. Ухвалою судді від 19.04.2022 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. 28 квітня 2022 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначила, що вона дійсно перебувала у шлюбі з позивачем, який в подальшому було розірвано. Від шлюбу є неповнолітня донька [PERSON] . Також відповідачка зазначає, що у неї до початку війни були наміри звернутись до суду з заявою про повернення її доньки, але зараз у неї змінилось ставлення до місця проживання доньки [PERSON] , та вважає що зараз їй буде краще залишитись з батьком, так як донька не бажає залишати батька, а відповідачка зі старшою донькою вирішили виїхати за межи країни на час війни. Відповідачка [PERSON] з доводами, викладеними в позові, що у неї немає матеріального забезпечення, а тому доньці буде краще з батьком не згодна, та вказує, що донька після розлучення проживала з нею і ні в чому не потребувала, вона постійно займалась її вихованням. Але зараз, коли відповідачка зі старшою донькою вирішили виїхати з країни, молодша донька категорично проти цього відмовляється та має бажання проживати з батьком, проти її волі вона не може її вивезти з країни, так як їй вже дванадцять з половиною років. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, у відзиві на позовну заяву просила розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Одначасно повідомив, що враховуючи інформацію, викладену відповідачкою у відзиві, питання не потребує розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дітей. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2012 року у справі № 1512/13502/2012 було розірвано. Від вказаного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що після розлучення, донька залишилась проживати з відповідачкою, однак, у грудні 2021 року після чергового відвідування батька за фактичним його місцем проживання, донька не забажала повертатись до матері і залишилась проживати з батьком, та на даний час донці краще проживати з ним, так як він має постійний дохід та витрачає більше часу на виховання і утримання доньки. Як вбачається з матеріалів справи, мати [PERSON] , [INFO] - [PERSON] ,\~ [INFO] , громадянка України, зареєстрована за адресою [ADDRESS] . З довідки ОСББ «Уют 2011» № 5/04/ від 15.04.2022 року, наданої [PERSON] вбачається, що разом з нею зареєстрована її донька [PERSON] , [INFO] . З грудня 2021 року донька за місцем проживання не проживає. Батько [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , громадянин України, зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Матеріальне забезпечення батька [PERSON] підтверджується довідкою № 1 від 13 квітня 2022 року про нараховану (виплачену) заробітну плату за період з жовтня 2021 року по березень 2022 рік з ТОВ «Мираторг» (а/с 11). За місцем роботи позивач характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою з ТОВ «Мираторг» від 13.04.2022 року (а/с 10). [PERSON] має власний житловий будинок, загальною площею 223,4 кв.м., житлова площа 71.1 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 209458266 від 19.05.2020 року. З довідки ОК «ЖК «Люстдорф» № 14 від 15.04.2022 року, наданої [PERSON] , власнику земельної ділянки, площею 0,0045га, розташованої за адресою: [ADDRESS] вбачається, що він мешкає за цією адресою з 2020 року, його донька, [PERSON] , мешкає з батьком з грудня 2021 року. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч. 1-2\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 161 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2\~ст. 161 СК України\~орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29\~ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33\~Конституції). Однак, визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано\~постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні даного питання суд бере до уваги той факт, що спір між батьками щодо місця визначення місця проживання дитини відсутній, відповідачка в своєму відзиві на позовну заяву зазначила, що зараз у неї змінилось ставлення до місця проживання доньки [PERSON] , та вважає що зараз їй буде краще залишитись з батьком, так як донька не бажає залишати батька, а відповідачка зі старшою донькою вирішили виїхати за межі країни на час війни. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про те, що донька проживає з батьком, який належно нею опікується і утримує, діючи в інтересах дитини, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] . Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст.\~76\~ЦПК України\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.\~80\~ЦПК України\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст. 124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Outcome: approved