Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

Представник позивачів за ордером - адвокат Давигора С.А., в інтересах позивачів [PERSON] та [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, у якій просить суд усунути [PERSON] та [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування майном, а саме житловим будинком з господарськими спорудами [ADDRESS] , шляхом позбавлення [PERSON] , [INFO] , права користування житловим приміщенням. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] є власниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належить їм на підставі рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 квітня 2013 року, ухваленого у справі № 707/894/13-ц. Кожному з позивачів належить по Ѕ частині вказаного будинку. Згідно витягу № 209 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26 січня 2022 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 01 листопада 2004 року по даний час; [PERSON] , [INFO] (позивач у справі), з 19 березня 2001 року по даний час; [PERSON] , [INFO] (відповідач у справі), з 26 грудня 2005 року по даний час; [PERSON] , [INFO] , з 02 жовтня 2006 року по даний час; та [PERSON] , [INFO] (позивач у справі), з 23 вересня 1998 року по даний час. Відповідач [PERSON] є донькою позивача [PERSON] та племінницею позивача [PERSON] 17 травня 2013 року відповідач уклала шлюб із [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] », а 18 квітня 2018 року повторно зареєструвала шлюб і змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [PERSON] не проживає за місцем реєстрації без поважних причин з листопада 2012 року, тобто більше дев`яти років. З часу фактичного залишення помешкання відповідач підтримувала стосунки із позивачами у телефонному режимі, однак не з`являлася до будинку та не намагалася вселитися у житло. Вона не має у будинку власної кімнати та не сплачує комунальні послуги. Перешкоди у користуванні жилим приміщенням позивачі відповідачу не чинять. Відповідач не являється для позивачів членом сім`ї, однак реалізувати своє право на зняття її з реєстрації у будинку вони не можуть через фізичну відсутність останньої за місцем реєстрації, а також у зв`язку з відсутністю відомостей про її фактичне місце перебування. Разом з тим, факт реєстрації відповідача в будинку створює суттєві перешкоди для позивачів у користуванні житлом, оскільки вони вимушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих за адресою осіб, та не можуть отримати компенсацію за житлово-комунальні послуги, так як при її призначенні беруться до уваги доходи всіх повнолітніх членів родини, а отримати інформацію про місце роботи чи перебування відповідача не є можливим. З огляду на вищевикладене позивачі вважають, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 10 березня 2022 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 12 квітня 2022 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їй даної ухвали подати відзив на позовну заяву; встановлено позивачам трьохденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачу - трьохденний строкдля подачі заперечення щодо наведених позивачами у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів /а.с. 31-33/. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем її реєстрації. Крім того, про відкриття провадження та можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками відповідача було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відтак, відповідач вважається належним чином повідомленою про розгляд справи. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористалася. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що на підставі рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 квітня 2013 року в справі № 707/894/13-ц [PERSON] та [PERSON] є власниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Кожному з них належить по Ѕ частині вказаного будинку /а.с. 9-10, 11-12/. Право власності на зазначений вище будинок було зареєстровано за позивачами [PERSON] та [PERSON] 18 травня 2013 року, що підтверджено Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3927436 від 25 травня 2013 року та № 3927626 від 25 травня 2013 року /а.с. 9-10, 11-12/. З витягу № 209 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26 січня 2022 року, виданого спеціалістом відділу ЦНАП виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Кладко В.М., встановлено, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована, зокрема, відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , з 26 грудня 2005 року по даний час /а.с. 19/. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24 серпня 1989 року, Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00034652804 від 19 січня 2022 року та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00034653487 від 19 січня 2022 року вбачається, що відповідач у справі [PERSON] є донькою позивача у справі [PERSON] /а.с. 16,17,18/. Зі змісту позовної заяви слідує, що [PERSON] у листопаді 2012 року добровільно залишила помешкання, забравши всі свої особисті речі, і з того часу не проживає за адресою: [ADDRESS] , будинком не цікавиться, спроб вселитися не виявляла, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинковолодіння не приймає, але з реєстрації місця проживання не знялася та продовжує бути зареєстрованою у будинку і до сьогодні. При цьому, будь-яких перешкод щодо доступу до житла позивачі їй не чинили. Відповідно до Акту обстеження житлового будинку від 18 січня 2022 року, підписаного головою комісії - депутатом Руськополянської сільської ради Холодницьким Ю.Б., членами комісії - сусідами: [PERSON] , [PERSON] , а також власником домоволодіння [PERSON] , [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з листопада 2012 року /а.с. 20/. Сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Дана норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якою визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Принцип непорушності права приватної власності проголошено і в низці міжнародних документів, зокрема: статті 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року; статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004. За приписами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а статтею 150 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що право власності позивачів на будинок, яке включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням його володіння майном. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачі є власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована у домоволодінні позивачів за вищевказаною адресою, однак у листопаді 2012 року добровільно залишила спірне житло і з того часу у ньому не проживає без поважних причин. На час розгляду справи відповідач [PERSON] не являється членом сім`ї позивачів, як власників будинку, вони не пов`язані спільним побутом. Крім того, судом установлено, що відповідач [PERSON] тривалий час не несе жодних витрат по утриманню спірного будинку, комунальні послуги не сплачує, доказів того, що вона намагалася вирішити питання про вселення до спірного житла, суду не надано, що свідчить про те, що помешканням відповідач не цікавиться. Оскільки у матеріалах справи немає даних щодо укладання цивільно-правових угод між позивачами та відповідачем, які б надавали останній право на користування житловим приміщенням у будинку, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для реєстрації у даному домоволодінні місця проживання відповідача та, відповідно, і користування ним. Твердження позивачів щодо відсутності перешкод для користування будинком відповідачем не оспорюються та не спростовуються матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене, суд переконаний, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла, та вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити, визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власників та не користується житлом за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивачі просять суд судові витрати залишити за ними. Відтак, ухвалюючи рішення, витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачами. Враховуючи наведене та

Outcome: approved