Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що з 12 вересня 2017 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . На даний час шлюб між ними розірваний, подружні стосунки не підтримуються з 2020 року, батько дитини [PERSON] не займається вихованням сина, не цікавиться його життям, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає та наразі знаходиться в місцях позбавлення волі. За час подружнього життя [PERSON] вчиняв у сім`ї сварки, в процесі яких неодноразово ображав її, що негативно впливало на їх сина, його виховання. Дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні, матеріальної допомоги на її утримання відповідач не надає. Посилаючись на ці обставини позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, наразі перебуває в місцях позбавлення волі, проте надав заяву в якій зазначав, що з позовними вимогами не згоден і вважає недоцільним позбавляти його батьківських прав. Третя особа: представник органу опіки та піклування Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Так судом встановлено, що з 12 вересня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 жовтня 2020 року було розірвано (а.с.10-15). Згідно свідоцтва про народження серії № [NUMBER] виданого 12 вересня 2017 року Білгород - Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеської області позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Також, позивач надала акт обстеження умов проживання дитини згідно якого умови приживання дитини належні (а.с. 6), дитина відвідує дошкільний навчальний заклад і батька у закладі не бачили, участі у вихованні дитини не приймає (а.с. 20). Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] з 15.10.2020 року відбуває покарання у «Вільнянська установа виконання покарань №11». За час відбування покарання характеризується посередньо (а.с. 127). Відповідно до висновку служби у справах дітей Тарутинської селищної ради від 02.02.2022 року - служба у справах дітей Тарутинської селищної ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 125). У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 17 постанови зазначено, що неможна позбавляти батьківських прав особу, яке не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркомані) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послався на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина, однак відповідного висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача до суду не надала. Крім того, суд критично ставиться до письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17, 18, 42, 43) щодо негативної поведінки відповідача. Також, судом не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Навпаки, суд вважає встановленим, що [PERSON] , перебуваючи в місцях позбавлення волі, з незалежних від нього причин не виконує належним чином, покладені на нього батьківські обов`язки. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд відмовляє позивачу у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed