Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , у якому, з урахуванням заяви, поданої 13.08.2021, просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25.05.2019 квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., реєстровий номер 979; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності №47039324 від 25.05.2019, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.11.2020 дану справу прийнято до розгляду суддею Цитульським В.І., розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 25.10.2021 підготовче засідання закрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Нею з`ясовано, що право власності на вказану квартиру 25.05.2019 зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який нібито укладено між позивачем, як продавцем та відповідачем, як покупцем. Стверджує, що договору не підписувала. У зв`язку із чим просить визнати такий договір недійсним, витребувати квартиру у відповідача та скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, заперечення якого зводяться до наступного. При посвідченні договору нотаріус перевірила особи сторін та належність квартири продавцю. Ініціювати спір про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Вирішуючи спори про визнання недійсним правочинів суд має встановити наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, у чому полягає неправомірність дій сторін та яким нормам не відповідає правочин. Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем є чинним. Цим підтверджується, що відповідач набула право власності на квартиру у встановленому законом порядку. Позивачем не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний договір суперечить закону. Відтак позовні вимоги не підлягають до задоволення у зв`язку із їх недоведеністю та безпідставністю. Крім того, оскільки позивач не є власником спірної квартири, оспорюваний договір не порушує її прав. Від третьої особи заперечень не надходило. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з підстав, що вказані у позовній заяві. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася. Повістку про виклик до суду отримала, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. Про неможливість явки не повідомила. На попереднє судове засідання, 11.04.2022, відповідач також не з`явилася, подала клопотання про його відкладення у зв`язку із неможливістю явки до суду. Проте таке клопотання було подано [PERSON] безпосередньо до канцелярії суду. Жодних доказів неможливості явки до такого клопотання не долучено. Судове засідання 27.01.2022 було відкладено за клопотанням відповідача та її представника. Відтак вбачається ухилення відповідача від явки до суду. Враховуючи приписи ст.233 ЦПК України, позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28.10.2021 у справі №465/6555/16-ц, зважаючи на строки розгляду справи та необхідність захисту прав позивача на розгляд його справи впродовж розумного строку, суд вважає обов`язковим та безальтернативним розгляд справи у засіданні 11.05.2022. Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Обставини, встановлені судом. На підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., право власності на квартиру [ADDRESS] набула позивач - [PERSON] . Вказане право власності було зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське БТІ» ДОР 13.01.2012. Копії договору купівлі-продажу та витягу про державну реєстрацію прав долучено до позову, оригінал оглянуто в судовому засіданні 11.05.2022. Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. №47039324 від 25.05.2019, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого цим же нотаріусом 25.05.2019 за реєстровим номером 979, право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] . Дата державної реєстрації 25.05.2019, номер запису 31710394. Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування №12019040640001626 від 18.07.2019 за фабулою заволодіння майном [PERSON] . Представником [PERSON] подавалося клопотання про ознайомлення із матеріалами вказаного кримінального провадження. Представником позивача долучено до матеріалів справи копії документів із матеріалів кримінального провадження, а саме: - договір купівлі-продажу від 25.05.2019, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., за умовами якого [PERSON] продала [PERSON] спірну квартиру; - заяву [PERSON] до нотаріуса від 25.05.2019 про не перебування у шлюбі та про те, що продаж являється першим; - паспорт громадянина України [PERSON] ; - постанову прокурора про призначення почеркознавчої експертизи від 01.11.2019 та висновок експерта №5156-19. Із вказаної вище копії паспорта громадянина України вбачається, що його номер, серія, дата та орган видачі збігаються із наданою до позову копією та оглянутим в судовому засіданні оригіналом паспорта громадянина України позивача. Разом із тим у паспорті, який було надано для укладення договору купівлі-продажу від 25.05.2019 вклеєна фотографія не позивача, а іншої особи. Також відрізняється штамп про реєстрацію місця проживання позивача на сторінці 11 обох документів, і в паспорті, наданому нотаріусу відсутні відмітки про зняття з реєстрації місця проживання від 22.04.2019 (стор. паспорта 11) та про реєстрацію місця проживання 22.04.2019 (стор. паспорта 12). Із висновку експерта №5156-19 від 24.03.2020 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по кримінальному провадженні №12019040640001626 вбачається, що підписи від імені [PERSON] у графі «Продавець» договору купівлі-продажу від 25.05.2019, реєстровий номер 979, у графі «Підпис» двох заяв від імені [PERSON] від 25.05.2019, виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 5 793,10 грн. та за подання заяви про забезпечення позову - в сумі 420,40 грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У відповідності до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За висновком, викладеним у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц Великої Палати Верховного Суду: п. 7.17. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини; п.7.18. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено; п.7.24. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача; п. 7.25. Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував; п.7.26. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. У п. 7.34 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до ч.1 ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За приписами ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За висновками, наведеними викладеними у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №202/3508/20, Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. У відповідності до приписів ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч.2 вказаної статті ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). За висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у цивільній справі №461/3675/17, експертним дослідженням …, проведеним на підставі постанови … слідчого слідчого відділу …. у кримінальному провадженні …. про призначення судової почеркознавчої експертизи, встановлено, що підписи на заявах-згодах на укладення договору іпотеки …. були виконані не [PERSON], а іншою особою. Твердження заявника щодо недопустимості цього доказу є безпідставним, оскільки відповідно до відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, вказаний висновок було отримано з дотриманням порядку, встановленого законом. Крім того, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи. При цьому відповідачі не скористалися своїм правом призначити іншу експертизу в межах цивільного судочинства. За висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №761/17142/15-ц, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Висновки суду. Висновок експерта №5156-19 від 24.03.2020, що проведений в межах кримінального провадження №12019040640001626, складено на підставі постанови прокурора, у ньому міститься підпис про попередження експерта про кримінальну відповідальність за статтями 384 385 КК України. Враховуючи наведені висновки Верховного Суду та те, що відповідачем жодним чином не висловлено незгоди із таким висновком, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в межах цивільної справи не заявлено, висновок експерта суд приймає як належний доказ. Вказаним висновком однозначно підтверджується, що позивач не підписувала оскаржений договір купівлі-продажу. Вказаний висновок підтверджується також тим, що із копії паспорта громадянина України, наданого нотаріусу для посвідчення спірного договору на підтвердження особи позивача, вбачається, що договір укладено іншою особою, а не позивачем. Вказане, із урахуванням наведених висновків Верховного Суду, вказує на те, що оскаржуваний договір не укладено. Відповідно такий договір не може бути визнано недійсним. Знову звертаючись до викладених висновків Верховного Суду та враховуючи, що між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у даному випадку буде віндикаційний позов. Відповідно вимога про витребування із чужого незаконного володіння спірного майна підлягає до задоволення. Викладене підтверджується також неможливістю застосування до даних відносин реституції та приписів ст.216 ЦК України, оскільки такі можуть застосовуватися у випадку недійсності договору. В нашому ж випадку договір не укладено взагалі. Позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора фактично є реституцією і не може бути задоволеною. Така вимога не підлягає до задоволення і виходячи з висновків Верховного Суду про достатність задоволення віндикаційного позову для захисту прав позивача у такій категорії справ. Доводи відзиву не спростовують наведених вище висновків, зводяться до цитування норм закону та не містять фактичних даних щодо спірних правовідносин. Враховуючи, що судом задоволено майнову вимогу позивача, в його користь слід стягнути судовий збір, виходячи із вартості витребуваного нерухомого майна (остання відома вартість 411 175 * 1% = 4 117,50), а також 420,40 грн. сплачених за подання заяви про забезпечення позову. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших судових витрат не заявлено.

Outcome: dismissed