Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-28 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 28 квітня 2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 29 квітня 2022 року. Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 14 лютого 2019 року між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивач зазначає, що кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у неї та доньки, він не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу у сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між її членами на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Також вказує, що ведення спільного господарства на даний час між ними припинено та, за її глибоким переконанням, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. За таких обставин вважає примирення неможливим, подальше збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та інтересам їх спільної дитини, а відтак просить позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, попередньо подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила такі задовольнити. У судове засідання представник органу опіки та піклування також не з`явилася, подала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі з врахуванням висновку органу опіки та піклування. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 14 лютого 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 01, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 14 лютого 2019 року (а. с. 10). Також встановлено, що в даному шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 25 липня 2019 року (а. с. 11). Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, близько півроку спільно не проживають. Неявку позивача у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітньої дитини. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх малолітньої доньки, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Вирішуючи позовну вимогу про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 153 цього Кодексу мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 по справі №640/2670/17. З наявного у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 15 квітня 2022 року № 244/03-10 видно, що уповноважений орган визначив місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з мамою - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 47-48). У свою чергу суд, визнаючи місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , також приймає до уваги, що відповідач [PERSON] як на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Т.Реметівської сільської ради, так само і у судовому засіданні проти проживання доньки з матір`ю не заперечував, вказував, що братиме участь у її вихованні та матеріальному забезпеченні. Відтак наведені обставини дають суду підстави вважати, що в інтересах дитини, які будуть сприяти її всебічному та гармонійному розвитку, місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , слід визначити разом з матір`ю [PERSON] . Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд враховує, що батько дітей не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування з донькою, вияву турботи стосовно неї та участі у її вихованні. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 1 984,8 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved