Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на його користь 243683,44 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 2436,84 грн. судового збору. Позовні вимоги мотивує тим, що з 01.11.2007 він працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго». 23.10.2015 звільнений з роботи за власним бажанням. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2021 року стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 45113 грн. недорахованої заробітної плати та 62078,14 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. 29.11.2021 йому фактично виплачено відповідачем вищевказану недораховану заробітну плату в сумі 45113 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 62078,14 грн. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи заробітна плата йому не була виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку. В зв`язку з вказаним, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 01 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали надіслано учасникам справи, а відповідачу також копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів (за місцезнаходженням). 25 лютого 2022 року від відповідача надійшов відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивачем пропущено строк на звернення з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так слід рахувати строк позовної давності з 18.08.2021, тобто з дня винесення рішення Залізничного районного суду м.Львова у справі №462/174/21, згідно з яким позивач отримав підтвердження про порушення свого права. Однак позивачем вказаний строк було пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, просить взяти до уваги, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. За спірний період заробітна плата позивача становила 107993,33 грн. Таким чином, позивачу не виплачено різницю по мінімальній заробітній платі в розмірі 45133. Ця різниця становить 41,79% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Крім того, в даному спорі, просить застосувати принцип співмірності і справедливості. 14 березня 2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій вона зазначає, що підстав зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає, а тому просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18 серпня 2021 року у справі за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати вирішено позов задовольнити; зокрема стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 45113 грн. невиплаченої заробітної плати, провівши з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати; стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 62078,14 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Вказаним рішенням суду від 18 березня 2021 року встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго», зокрема, 01.11.2007 відповідно до наказу №489-к прийнятий на роботу слюсарем з ремонту устаткування котелень по п`ятому розряду в цех з ремонту тепломеханічного обладнання Теплоцентралі-1, на підставі наказу №122-к від 11.03.2008 переведений на котельню по вул. Надійній, 2 оператором котельні, а 23.10.2015 звільнений з роботи за власним бажанням на підставі наказу №673-к від 22.10.2015. Дане підтверджується також записами трудової книжки. Проте, відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дорахував та не виплатив позивачу [PERSON] заробітну плату у повному обсязі за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2015 року, а саме, сума недорахованої та невиплаченої у день звільнення позивача заробітної плати склала 45133 грн. Вказане недорахування заробітної плати було зумовлено тим, що відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго» неправомірно зменшував встановлений Законом України розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого, проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 серпня 2021 року має преюдиційне значення при вирішенні даного спору. 29 листопада 2021 року відповідачем виплачено позивачу [PERSON] 45113 грн. недорахованої заробітної плати та 62078,14 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Остаточний розрахунок на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2021 року проведений відповідачем 29 листопада 2021 року. Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) як на підставу для відмови у задоволенні позову є безпідставними, оскільки у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини не здійснював тлумачення статті 117 КЗпП України та лише констатував можливість двоякої дії цієї статті, вказавши при цьому, що, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Беручи до уваги, що повний розрахунок з [PERSON] був проведений 29 листопада 2021 року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 30 листопада 2021 року, а відтак, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 31 січня 2022 року не пропустив тримісячний строк звернення до суду. За таких обставин, суд вважає безпідставним твердження відповідача про те, що у позові необхідно відмовити у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, та не бере ці твердження до уваги. Позивач надав суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені у розмірі 243683,44 грн., який охоплює період з 24 жовтня 2015 року по 29 листопада 2021 року. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц прийшла до висновку, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Позивач звернувся до суду з цим позовом у січні 2022 року, тобто зі спливом майже більш ніж 6 років після звільнення з роботи, яке мало місце 23 жовтня 2015 року. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів ні під час розгляду цієї справи, ні під час розгляду цивільної справи № 462/174/21, які б вказували на те, що він звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо недорахованої заробітної плати. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивач не знав про його право на отримання заробітної плати не нижче від мінімальної, зокрема, не був ознайомлений із колективним договором, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право. Сума недорахованої, невиплаченої заробітної плати (45113 грн.), яка встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 серпня 2021 року у справі № 462/174/21, є більш ніж у п`ять разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (243683,44 грн). З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40000,00 грн. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 2436,84 грн., що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 389,89 грн. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до абз.5 п. 3.1 та п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року (Справа N 1-23/2009) конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Позивачем подано витяг з договору про надання правничої допомоги від 24.01.2022, додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 24.01.2022, згідно якої вартість робіт складає 3000 грн. Згідно Акту приймання-передачі від 27.01.2022, адвокатом надано такі послуги: підготовлення позовної заяви, складено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оформлено додатки до позовної заяви. Вартість наданих адвокатом послуг становить 3000 грн. Як вбачається з квитанції №0.0.2434274337.1 від 25.01.2022 позивачем [PERSON] здійснено оплату за послуги адвоката сумі 3000 грн. Разом з тим, суд критично оцінює розрахунок вартості наданих послуг, вважає його не співмірним з обсягом отриманих позивачем юридичних послуг. Відтак, враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 2000 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: partial