Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

06 січня 2022 року [PERSON] звернувся \~до Малиновського\~районного суду\~м.\~Одеси з\~позовом до\~ Одеської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПАНСІЯ», в якому просив визнати незаконним наказ № 410-к від 12.10.2020 року про звільнення, поновити позивача на роботі на посаді касира торговельного залу в Одеській філії ТОВ «ЕКСПАНСІЯ», стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня виконання рішення суду. Позов обґрунтований наступними обставинами. З 12.02.2020 року позивач працював на посаді касира торговельного залу в Одеській філії ТОВ «ЕКСПАНСІЯ». 22 жовтня 2020 року позивач отримав трудову книжку із записом про його звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 12.10.2020 року, наказ № 410-к від 12.10.2020 року. Позивач вважає звільнення з роботи незаконним та таким, що порушує право на працю, так як у позивача було відсутнє волевиявлення на звільнення з роботи, заяву про звільнення з роботи за власним бажанням він не подавав. Позивач в ході розгляду справи позов підтримав, просив його задовольнити та розглянути справу у його відсутність та його представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 07.02.2022 року відповідач подав до суду відзив на позов із запереченнями проти позову. У відзиві відповідач зазначив, що звільнення позивача відбулося за його заявою про звільнення за власним бажанням. Також відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , враховуючи те, що копію наказу про звільнення позивач отримав 22.10.2020 року, і з часу вручення ним не виявлено наміру продовжити роботу, а позов подано в січні 2022 року, без наведення поважних причин пропуску строку позовної давності. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що, відповідно до наказу № 70-к Одеської філії ТОВ «ЕКСПАНСІЯ» від 11.02. 2020 року [PERSON] прийнято на роботу касира торговельного залу (а. с. 6). Відповідно до наказу № 410/к/тр Одеської філії ТОВ «ЕКСПАНСІЯ» від 12.10. 2020 року [PERSON] звільнено з роботи за статтею 38 КЗпП України (а. с. 32). 22 жовтня 2020 року [PERSON] отримав трудову книжку із записом щодо його звільнення. Вказані обставини визнані обома сторонами. Спір між сторонами виник з приводу законності звільнення позивача з роботи за власним бажанням. Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Матеріали справи не містять копії заяви [PERSON] про звільнення його з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надаючи правову оцінку доводам сторін, перевіряючи їх доказами, поданими сторонами, суд вважає, що відповідач не мав правових підстав для звільнення [PERSON] з роботи за відсутністю заяви про звільнення його з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Згідно ч. 2 ст.235 КЗпП України орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від основної про поновлення на роботі. Відповідно до ч. ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Згідно ч.1 ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав. Вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, судом встановлено, що у даному випадку початок перебігу місячного строку звернення до суду розпочався з 22 жовтня 2020 року, тобто з дня, коли позивач, згідно його доводів, викладених в позовній заяві, дізнався про його звільнення та отримав копію трудової книжки. З даним позовом звернувся 06.01.2022 р. Всупереч зазначеним положенням закону, позивачем не заявлялось клопотання про поновлення строків позовної давності та не надано доказів того, що він не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку, визначеного законом, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з пропуском строку звернення позивачем до суду за захистом свого порушеного права при звільненні. Таким чином, за результатами розгляду справи було встановлено про наявність підстав для задоволення позовних вимог по суті спору, проте, у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимогу зв`язку з пропуском строку позовної давності, що є самостійної підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed