Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-3) та просить постановити рішення, яким визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме: - на 1/3 частину, як за членом колгоспного двору; - на 1/6 частину, як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] ; - на 1/2 частину, як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивачка стверджує, що житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] станом на 14.04.1991 рік відносився до суспільної групи колгоспний двір, до складу якого входили: батько позивачки - [PERSON] , мати позивачки - [PERSON] та позивач - [PERSON] . Відповідно кожному з них належало по 1/3 частці названого домоволодіння. Позивачка мала намір зареєструвати своє право власності, втім їй було відмовлено державним реєстратором. З цих підстав позивач просить визнати право власності у вказаному домоволодінні, як за членами колгоспного двору. Крім того, позивачка стверджує, що вона є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] та матері - [PERSON] , померлої [INFO] , та фактом спільного проживання разом зі спадкодавцями прийняла спадщину, яка відкрилася після їх смерті. Однак, не може належним чином оформити свої спадкові права, оскільки за життя спадкодавці не отримали правовстановлюючий документ на належні їм частки домоволодіння, в зв`язку з чим нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вказані обставини стали приводом для звернення з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 04.03.2022 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 07.04.2022 року о 14:00 годині (а.с.33), про що було сповіщено сторін (а.с.34). Даною ухвалою також було задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів та витребувано копії спадкових справ щодо майна померлих. Позивачка в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до вимог діючого законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.34). Однак подала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог (а.с.57). Відповідач Криничненська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.34, 35). Втім на адресу суду за підписом сільського голови Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області надіслано заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, та розгляд справи без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.36, 58). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Щодо визнання права власності як за членом колгоспного двору. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова домоволодіння - [PERSON] , дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] , що підтверджується довідкою Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області від 12.01.2022 року №2 (а.с.21). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час? законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.? Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).? Положеннями пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивачка та померлі фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору. Судовим розглядом встановлено, що позивачка мала намір зареєструвати право власності на свою частку зазначеного домоволодіння, однак державний реєстратор відмовив їй, позивачу у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачем права власності на частку житлового будинку за названою адресою (а.с.30). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, тобто позивачі реалізував своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивач будучи власником житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , не може зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються його права як власника, що підлягають захисту в судовому порядку. З цих підстав, суд дійшов до висновку, що всі члени колгоспного двору володіли домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] у рівних частках, тобто: кожний [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , по 1/3 частці (а.с.21). А відтак вимоги позивачки в цій частині є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо визнання права власності в порядку спадкування. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. Судовим розглядом встановлено, що: [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 30.09.2000 року, актовий запис №70 (а.с.8). До складу спадщини окрім іншого спадкового майна також входить 1/3 частка домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є: -дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 16.02.1964 року в с. Криничне, Болградського району, Одеської області, актовий запис №11 (а.с.10); - донька [PERSON] , що підтверджується: свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25.07.1981 року, де її прізвище від народження значиться « [PERSON] », батьками вказано: [PERSON] , [PERSON] (а.с.11); - свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 08.05.2001 року, згідно якого [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище « [PERSON] » (а.с.11 зворотна сторінка). Спадкоємці прийняли спадщину шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на момент смерті останнього, що підтверджується довідкою про склад сім`ї за №14 виданою 26.01.2022 року Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.22). Крім цього, згідно спадкової справи заведеної Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна померлого [INFO] [PERSON] №235/2004, вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулися 17.03.2004 року [PERSON] (а.с.42) від свого імені, та від імені матері (дружини померлого) [PERSON] на підставі довіреності (а.с.44), та їм було видано17.03.2004 року свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за №1329 на сертифікат на право на земельну частку (пай) у рівних частках (а.с.48). А відтак, спадкоємці прийняли спадщину, що відкрилась після смерті чоловіка (батька) [PERSON] у рівних частках, тобто кожний з них успадкував по 1/6 частці домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області 28.11.2005 року, актовий запис №98 (а.с.9). Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25.07.1981 року (а.с.11), та свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 08.05.2001 року (а.с.11 зворотна сторінка). Позивач [PERSON] прийняла спадщину шляхом сумісного проживання і реєстрації зі спадкодавцем на час смерті в спадковому домоволодінні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї за №16 виданою 26.01.2022 року Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.24). Разом з тим, 30.03.2022 року до суду надійшла відповідь з Арцизької районної державної нотаріальної контори Одеської області, згідно якої підтверджується наявність спадкової справи №70Б/2020, заведеної на підставі заяви спадкоємця за законом [PERSON] від 02.03.2020 року за №156. Інших спадкоємців не має. Спадкоємцю видано свідоцтва про право на спадщину за законом 07.03.2020 року за реєстровими номерами: 3-154, 3-155 (а.с.51-54). Таким чином, позивач [PERSON] є такою, яка прийняла спадщину за законом як спадкоємець першої черги після смерті матері [PERSON] та успадкувала 1/2 частину (1/3 + 1/6) житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Однак, приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєва В.Б. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу у спадкодавця, що підтверджує право власності на зазначене нерухоме майно (а.с.28). Відповідно до витягу з рішення виконкому Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області №123 від 29.11.2021 року, житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] було присвоєно відповідну поштову адресу (а.с.27). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на викладене, спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину, що відкрилась після смерті матері [PERSON] , та успадкувала по 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачкою відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачки про визнання права власності як за членом колгоспного двору, так і в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved