Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання виконавчого напису № 77163, вчиненого 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Вердикт Капітал», заборгованості у розмірі 54887,71 гривень таким, що не підлягає виконанню; стягнення з відповідача на користь позивача 30000,0 гривень моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про стягнення з нього на користь ТОВ «Вердикт Капітал» (правонаступник «Альфа-Банк») заборгованості у розмірі 54887,71 гривень. Зазначає, що АТ «Альфа Банк» відступило ТзОВ «Фінансова компанія «Веста» згідно договору факторингу від 28.01.2019 року право грошової вимоги до відповідача. 20.01.2019 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Веста» та ТзОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги, при цьому ТзОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу кредитора по відношенню до відповідача. Крім того, зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 06.09.2021 року у задоволенні позову ТзОВ «Вердикт Капітал» (правонаступник «Альфа Банк») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 500993896 від 25.07.2016 року у розмірі 25232,75 гривень відмовлено за безпідставністю вимог. Зазначає, що на адресу позивача жодної письмової вимоги про усунення порушень за кредитним зобов`язанням на підставі якого вчинено вищевказаний виконавчий запис не надходило. Таким чином, стягувачем не надано документів, які б свідчили про безспірність заборгованості. Крім того, зазначає, що нотаріусом порушено трирічний строк давності, оскільки з моменту виникнення прав вимоги за кредитним договором і вчиненням виконавчого напису минуло більше шести років. Вважає, що виконавчий напис є незаконним та повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент його вчинення. У момент вчинення виконавчого напису 12.06.2021 року були відсутні правові підстави для його вчинення, так як 22.02.2017 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та не чинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Також зазначає, що дізнавшись про відкрите відносно нього виконавче провадження, він зазнав значного емоційного стресу, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, страху за свою сім`ю, що в сукупності призвело до погіршення стану здоров`я позивача, оскільки він є особою пенсійного віку. Вважає, що такими неправомірними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 30000,0 гривень, яку просить стягнути з відповідача. Відповідач ТзОВ «Вердикт Капітал» подало відзив на позов. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. У своїх запереченнях зазначає те, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості, а зазначену в оспорюваному виконавчому написі заборгованість можна вважати безспірною, оскільки позивач у своєму позові не зазначив жодної обставини, яка свідчила б протилежне. В обов`язки нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознак безспірності відносно вимог кредитора. Нотаріус переконався у безспірності заборгованості у зв`язку з чим, видав виконавчий напис. Встановивши протилежне, нотаріус відмовив би у вчиненні виконавчого напису. Крім того, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості, ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. пояснення на позов не подала. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило. Позовна заява поступила до суду 05 жовтня 2021 року. Крім того, позивач подав до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 06.10.2021 року таку заяву задоволено та зупинено стягнення, яке проводиться на підставі оскаржуваного виконавчого напису. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.11.2021 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали. 07 грудня 2021 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 04.11.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09 грудня 2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними у ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. Разом з ухвалою про відкриття провадження суд надіслав сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, сторони отримали ухвалу про відкриття провадження та інформацію про права та обов`язки. Ухвалою суду від 24.01.2022 року, розгляд справи було відкладено у зв`язку з відсутністю даних про належне повідомлення сторін про дату розгляду справи та відсутністю підтвердження про отримання повідомлення про вручення поштового відправлення. 01 березня 2022 року розгляд справи було відкладено у зв`язку із введенням воєнного стану на всій території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 рок № 64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні». Суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.07.2016 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 500993896. Кредитний договір нотаріально не посвідчений. Копію кредитного договору до матеріалів справи не долучено. Відповідно до змісту оскаржуваного виконавчого напису, право вимоги за вказаним кредитним договором неодноразово переходило до нових кредиторів. Востаннє - до ТОВ «Вердикт Капітал». Копій таких договорів до матеріалів справи не долучено проте, як вбачається, цих обставин сторони не оспорюють. За зверненням ТзОВ «Вердикт Капітал» приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., 12.06.2021 року вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 77163, відповідно до якого з [PERSON] на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 500993896 від 25.07.2016 року на загальну суму 54887,71 (а.с.14). Виконавчий напис пред`явлено до примусового виконання. 23 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66925338 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. № 77163, вчиненого 12.06.2021 року (а.с.12-13). Як вбачається з матеріалів справи, 23.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. винесено постанову ВП № 66925338 про стягнення з боржника основної винагороди (а.с.9-10). Разом з тим, з рішення Личаківського районного суду м.Львова від 06.09.2021 року у справі № 463/1826/17, вбачається, що у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № 500993896 від 25.07.2016 року у розмірі 25323,75 гривень відмовлено за безпідставністю. Позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вест» задоволено частково, визнано п.2.8 договору щодо комісійної винагороди за обслуговування кредитного договору № 500993896 укладеного 25.07.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» недійсним та зобов`язано ТзОВ «Вердикт Капітал» здійснити відповідний перерахунок безпідставно (зайво) сплачених коштів на підставі п.3.1 Кредитного договору № 500978365 від 26.05.2015 року, зарахувавши їх в рахунок погашення зобов`язання за кредитним договором № 500993896 від 25.07.2016 року. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вест» про визнання п.2.8 комісійна винагорода банку за обслуговування кредитного договору № 500524005, укладеного 30.10.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» недійсним, відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Зустрічну позовну заяву в частині вимоги визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги № 29-01/19/1 від 29.01.2019 року, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Веста» та ТзОВ «Вердикт Капітал» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 500993896 від 25.07.2016 року укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] залишено без розгляду (а.с.22-23). Вважаючи, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону позивач звернувся до суду з цим позовом. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст.89 Закону, у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувана; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачується стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно з п.1.1 даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Відповідно до п.1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п.3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п.1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п.2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Іншими словами, законодавчо визначені умови вчинення виконавчих написів зобов`язують стягувачів надати нотаріусу виключно документи, які підтверджують безспірність цієї заборгованості і які передбачені відповідним Переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, і зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. До 26.11 2014 року, тобто до прийняття постанови № 662, серед документів, які підтверджують безспірність заборгованості були, серед іншого, нотаріально посвідчені угоди. Після 26.11.2014 року до вказаного Переліку документів, які підтверджують безспірність заборгованості були включені кредитні договори, однак, судовим рішенням у справі № 826/20084/14 постанова Кабінету Міністрів України № 662 про внесення таких змін визнана незаконною і нечинною, а відтак, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Переліку до внесення змін і які не передбачають кредитних договорів документами, які підтверджують безспірність заборгованості, крім випадку, якщо такий кредитний договір посвідчено нотаріально. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). У справі яка розглядається, оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 12.06.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Однак, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Висновки аналогічного змісту висловлені Верховним Судом під час розгляду цивільної справи № 172/1652/18 (постанова від 21.10.2020), які в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись судом під час ухвалення рішення. Як наслідок, немає необхідності досліджувати питання про те, чи був сам розмір заборгованості безспірним, оскільки незалежно від наявності спору нотаріус не вправі був вчиняти виконавчий напис на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчувався. У п.10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Верховний Суд України у справі за № 6-887цс17 висловив правову позицію, та зазначив, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Спір про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса розглядається судом за позовом боржника до стягувача. Нормами чинного законодавства України передбачено такий спосіб захисту порушеного права як визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного суду від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті. Загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки незалежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, а якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку. Судом встановлено, що згідно оскаржуваного виконавчого напису загальна сума заборгованості позивача складає 54887,71 гривень, з яких: 20664,08 гривень - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 5457,75 гривень - прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 1907,58 гривень - строкова заборгованість за комісією; 21608,30 гривень строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 4600,0 гривень - строкова заборгованість за штрафами і пенями; 650,0 гривень за вчинення виконавчого напису нотаріуса. При цьому, зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 29.01.2019 року по 26.05.2021 року. Разом з тим, як встановлено судом, позивач отримав кредит у розмірі 22220,17 гривень відповідно до укладеного договору № 500993896 від 25.07.2016 року строком до 26.07.2018 року, тому саме з цієї дати почався відлік строку позовної давності, який закінчився 26.07.2018 року, відтак на момент вчинення виконавчого напису - 12.06.2021 року, трирічний строк, передбачений ст.88 Закону України «Про нотаріат» сплив. Таким чином, враховуючи те, що нотаріусом вчинено виконавчий напис на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчувався та оскаржуваний виконавчий напис вчинений з порушенням строків, встановлених ст.88 Закону України «Про нотаріат», позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 30000,0 гривень на відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач зазначає, що довідавшись про відкрите виконавче провадження № ВП 66925338 від 23.09.2021 року, будучи особою пенсійного віку, він зазнав значного емоційного стресу, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, тривоги, страху за себе та свою сім`ю, що призвело до погіршення стану здоров`я позивача, яке спровокувало атеросклероз, кардіосклероз. На сьогоднішній день він перебуває на амбулаторному лікуванні, яке потребує постійних коштів. Перенесений стрес призвів до появи в нього негативних психосоматичних та психоемоційних змін, які і досі відчуває, зокрема, страх, швидка втомлюваність, знижений настрій, пригніченість, почуття образи, досади, обурення поведінкою винуватця, чутливість. Крім цього, наслідки подій, що стались потягли за собою для позивача нераціональне витрачання життєвого часу на лікування, які обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. На підтвердження своїх доводів позивач долучив до матеріалів справи виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.15-18), протокол органів УЗД черевної порожнини та заочеревинного простору (а.с.19), магнітно-резонансну томографію (а.с.20) та довідку МСЕК серії ЛВА-1 № 411819 про становлення 3-ої групи інвалідності безтерміново (а.с.21). Відповідач заперечив та зазначив, що необхідно відмовити у вимозі позивача про стягнення моральної шкоди, вважає таку вимогу безпідставною, оскільки така сума не підкріплена жодними доказами, жодними аргументами та посиланнями на обставини, які б могли свідчити про значний психологічний стрес, погіршення стану здоров`я, приниження людської гідності та докази у зв`язку із протиправними діями зі сторони відповідачів. ТОВ «Вердикт Капітал» є належним кредитором у зобов`язанні у зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору звернувся до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а позивач (боржник) називає дані дії протиправною поведінкою та інше, що є неприпустимим. Разом з тим, звертає увагу на те, що позивач посилається на діагноз, який нібито спричинений вчиненим виконавчим написом нотаріуса - атеросклеротичний кардіосклероз. Разом з тим, зазначає, що появі кардіосклерозу передує будь яке захворювання серця та судин, однак це не може бути причинно-наслідковим зв`язком із виконавчим написом нотаріуса та вважає, що позивач має намір незаконно забагатись за рахунок відповідача, а тому, просить відмовити у задоволені вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в повному обсязі. Згідно з п.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно відповідно до ст.13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Слід зазначити, що застосування принципу презумпції моральної шкоди прямо не випливає з чинного законодавства. Загальне правило про розподіл обов`язків доказування, встановлене ст.81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення йому відповідачем моральної шкоди. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності справедливості (стаття 23 ЦК України). Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що його душевні страждання пов`язані із необхідністю пошуку грошових коштів для лікування, оскільки у нього не було інших джерел для існування окрім пенсії, яку він отримував, а грошові кошти, які необхідні для лікування значно перевищували її розмір. Фізичний біль, погіршення його стану здоров`я стали наслідком вчинення стосовно нього приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. виконавчого напису № 77163 вчиненого 12.06.2021 року, на підставі якого було відкрито виконавче провадження ВП № 66925338 від 23.09.2021 року. Разом з тим, як зазначив позивач, йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у стражданнях, яких він зазнав здійснюючи захист свого порушеного права, тим самим витрачаючи значні зусилля та свій час для його відновлення. Позивач у своїй вимозі зазначає, що відкрите виконавче провадження № ВП 66925338 від 23.09.2021 року призвело до погіршення його стану здоров`я, яке спровокувало атеросклероз та кардіосклероз. Разом з тим, позивачем у своїй вимозі про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав жодних доказів причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями. Крім того, як вбачається із медичних документів, які додані позивачем на підтвердження своєї вимоги про відшкодування моральної шкоди, такі стосуються періоду, який передував вчиненню виконавчого напису та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, позивач не обґрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди. За наведеного вище, суд вважає, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, протиправності дій відповідача та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Таким чином, суд вважає позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в загальному розмірі 1362,0 гривень, який сплачувався при пред`явленні позову (за позовну вимогу немайнового характеру) та заяви про забезпечення позову, що стверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 26). Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати третя особа не подавала. Крім того, вона не наводила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які третя особа понесла або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: partial