Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-24 00:00:00

10 серпня 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки - [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 червня 2011 року, у сумі 12107 гривень 43 копійки, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 9766 гривень 04 копійки та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 2341 гривня 39 копійок (а. с. 1-3, 60-63). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 20 червня 2011 року. При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг 20 червня 2011 року відповідачці відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 20000 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідачка своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 11 липня 2021 року, за нею утворилася заборгованість у сумі 12107 гривень 43 копійки, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 9766 гривень 04 копійки та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 2341 гривня 39 копійок, яку позивач прохає стягнути із [PERSON] разом із судовими витратами у сумі 2270 гривні (а. с. 1-3, 60-63). Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а. с. 57). 25 серпня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 16 серпня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 59-112). Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 16 годину 00 хвилин 04 жовтня 2021 року (а. с. 115), копія якої надіслана відповідачці за вихідним № 19998/21-вих/2/204/2038/21 від 21 вересня 2021 року (а. с. 116). 17 березня 2022 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким відповідачці направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 127). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 55), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 129), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 20 червня 2011 року відповідачка підписала заяву позивача № б/н від 20 червня 2011 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідачка погодилася з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 11 липня 2021 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 12107 гривень 43 копійки, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 9766 гривень 04 копійки та заборгованості за простроченими відсотками у сумі 2341 гривня 39 копійок (а. с. 4-8, 65-68). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, становлять договір про надання банківських послуг) від 20 червня 2011 року. Вказана Анкета-заява підписана 20 червня 2011 року від імені [PERSON] (а. с. 11 та на звороті, 71 та на звороті). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 11 та на звороті, 71 та на звороті), у ній зазначені персональні дані відповідачки щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи та розміру доходу. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальниця ознайомилася з договором про надання банківських послуг та погодилася з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальниця, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальниця висловила свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальницею 20 червня 2011 року (а. с. 11 та на звороті, 71 та на звороті). Натомість, Анкета-заява не містить жодних даних про те, яку саме картку отримала відповідачка, строк її дії, та розмір наданого кредиту, номеру карткового рахунку, дати вручення картки відповідачці, повідомлення їй пін-коду саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві, тому, не зрозуміло, яким чином вказана заява стосуються кредитного договору № б/н від 20 червня 2011 року. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачці не видавався. Також позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua (а. с. 13-36, 73-46), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з різними пільговими періодами, відсотковими ставками, обов`язковими щомісячними платежами та пенею, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» (а. с. 12, 72), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачці, а також підпису останньої. А з наданої позивачем довідки про надання відповідачці за кредитним договором № б/н кредитних карток (а. с. 10, 70) №№ [NUMBER] від 11 березня 2005 року, [NUMBER] від 30 квітня 2014 року та [NUMBER] від 05 січня 2018 року, не вбачається, за яким кредитним договором вони надані та яким чином вони стосуються кредитного договору № б/н від 20 червня 2011 року. Крім того, не вбачається, яким чином стосується кредитного договору № б/н від 20 червня 2011 року та заяви відповідачки від 20 червня 2011 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № [NUMBER] , оформленої на ім`я [PERSON] (а. с. 9, 69). Інших доказів позивачем на підтвердження того, що відповідачкою отримано кредитну картку за вказаним кредитним договором, суду не надано. Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченими відсотками. У Анкеті-заяві позичальниці від 20 червня 2011 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а. с. 11 та на звороті, 71 та на звороті). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 червня 2011 року шляхом підписання заяви. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. Так, позивачем надано суду розрахунок заборгованості відповідачки за три різні періоди: з 30 квітня 2014 року по 31 травня 2015 року, з 01 червня 2015 року по 31 березня 2019 року та з 01 квітня 2019 року по 11 липня 2021 року, які не охоплюють весь період кредитних відносин сторін, зокрема період часу з 20 червня 2011 року по 30 квітня 2014 року, тобто майже три роки, та в яких зазначені різні відсоткові ставки, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за період часу з 30 квітня 2014 року по 31 травня 2015 року - процентна ставка (поточна) - 27,6 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 27,6 %, коефіцієнт - 2; з 01 червня 2015 року по 31 березня 2019 року процентна ставка (поточна) - 0-3,5 %, коефіцієнт - 0-1; з 01 квітня 2019 року по 11 липня 2021 року процентна ставка (поточна) - 0-3,5 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 0-7 %, процентна ставка на прострочений - 0-84 %). Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем у період часу, зокрема, у період часу з травня 2020 року по червень 2021 року, здійснювалося нарахування відповідачу штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання. Натомість, Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. При цьому, приписами ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 зазначено, що надання зворотної дії в часі законам та іншим нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Тобто, вказаний вище Закон має зворотну дію в часі. Враховуючи наведені положення ЦК України та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12 березня 2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів, а вказані нарахуванні позивачем здійснено незаконно. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідачки заборгованості за простроченими відсотками, у сумі 2341 гривня 39 копійок, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачкою кредитними коштами позивача за договором № б/н від 20 червня 2011 року та наявності у останньої заборгованості за ним, зокрема за простроченими відсотками, надано суду виписку по карткових рахунках відповідачки. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідача, не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу з 18 липня 2005 року по 01 липня 2021 року, а стягнути заборгованість позивач прохає станом на 11 липня 2021 року. Тобто вказана виписка не охоплює оскаржений період заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачкою за казаним кредитним договором та суми внесених нею коштів в рахунок погашення заборгованості. Крім того, судом встановлено, що вказана виписка містить інформацію про рух/списання/надходження грошових коштів з/на рахунку відповідача, зокрема 31 серпня 2005 року, 30 вересня 2005 року, 31 жовтня 2005 року, 30 грудня 2005 року, 31 січня 2006 року, 28 лютого 2006 року, 31 березня 2006 року, 28 квітня 2006 року, 31 травня 2006 року, 30 червня 2006 року. 31 липня 2006 року, 31 серпня 2006 року, 29 вересня 2006 року, 31 жовтня 2006 року, 30 листопада 2006 року29 грудня 2006 року, 31 січня 2007 року, 28 лютого 2007 року, 30 березня 2007 року, 30 квітня 2007 року, 31 травня 2007 року, 29 червня 2007 року, 31 липня 2007 року, 30 серпня 2007 року, 28 вересня 2007 року, 31 жовтня 2007 року, 30 листопада 2007 року, 31 грудня 2007 року, 31 січня 2008 року, 29 лютого 2008 року, 30 березня 2008 року, 30 квітня 2008 року, 30 травня 2008 року, 30 червня 2008 року, 31 липня 2008 року, 29 серпня 2008 року, 30 вересня 2008 року, 31 жовтня 2008 року, у період часу з 28 листопада 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 30 січня 2009 року по 26 березня 2013 року, 01 липня 2018 року,01 серпня 2018 року, 01 вересня 2018 року, 01 січня 2020 року, 01 лютого 2020 року, 01 березня 2020 року, 01 квітня 2020 року, 01 травня 2020 року, 01 червня 2020 року, 01 липня 2020 року, 01 серпня 2020 року, 01 вересня 2020 року, 01 жовтня 2020 року, 01 листопада 2020 року, 01 грудня 2020 року, з 01 січня 2021 року по 01 липня 2021 року - без зазначення з якого карткового рахунку здійснюється списання. Більш того, з вказаної виписки вбачається, що починаючи з 18 липня 2005 року позивачем з відповідача списувалися відсотки за користування кредитом та «погашення боргів по кредитному договору», однак не зрозуміло по якому саме кредитному договору. З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування (а. с. 9, 69) вбачається, що 30 квітня 2014 року відповідачці було встановлено кредитний ліміт у розмірі 15000 гривень за карткою № 4149605303066807, який у подальшому було збільшено/зменшено, зокрема: 12 жовтня 2018 року - збільшення до 20000 гривень; 13 лютого 2020 року - зменшення до 14137 гривень 24 копійок; 26 лютого 2020 року та 11 березня 2020 року - зменшення до 13597 гривень 41 копійка; 24 березня 2020 року, 07 квітня 2020 року, 08 квітня 2020 року та 22 квітня 2020 року - зменшення до13550 гривень 82 копійки; 04 травня 2020 року - зменшення до 13220 гривень 50 копійок; 15 травня 2020 року, 26 травня 2020 року, 10 жовтня 2020 року, 22 червня 2020 року, 03 липня 2020 року та 14 липня 2020 року - зменшення до 13048 гривень 42 копійки; 31 липня 2020 року та 11 серпня 2020 року - зменшення до 12597 гривень 29 копійок; 25 серпня 2020 року, 07 вересня 2020 року та 23 вересня 2020 року, 07 жовтня 2020 року, 19 жовтня 2020 року, 30 жовтня 2020 року, 11 листопада 2020 року та 26 листопада 2020 року - зменшення до 12412 гривень 45 копійок; 04 грудня 2020 року - зменшення до 0 гривень. При цьому, вказані відомості не відповідають виписці по картковому рахунку відповідачки. Так, відомості щодо встановлення 30 квітня 2014 року відповідачці кредитного ліміту у розмірі 15000 гривень стосуються картки за № [NUMBER] , а відомості щодо збільшення кредитного ліміту 12 жовтня 2018 року - до 20000 гривень стосуються картки № [NUMBER] , а не картки № [NUMBER] . Інші відомості щодо збільшення/зменшення кредитного ліміту відповідачки, які вказані у довідці про зміну умов кредитування, взагалі не підтверджені випискою по картковому рахунку останньої. Таким чином, інформація з довідки про зміну умов кредитування картки № [NUMBER] не відповідає даним з виписки по картковому рахунки відповідачки. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 20 червеня 2011 року та кредитного договору б/н від 20 червня 2011 року на відповідний рахунок відповідачки, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачці саме як кредитні кошти. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо наявності у відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту, у сумі 9766 гривень 04 копійки, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності у відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування. Більш того, позивачем не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту» та «заборгованість за простроченими відсотками», їх правова природа та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», «відсотки» та «прострочені відсотки», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою - банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що позивачем не надано жодних належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 20 червня 2011 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed