Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

представник заявника [PERSON] адвокат Токар О.М. уточнила свої вимоги та просить суд встановити факт смерті [INFO] громадянина України [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Маріуполь, Донецька область, Україна на тимчасово окупованій території України селище Нікольське, Маріупольського району, Донецької області, посилаючись на те, що [INFO] помер батько заявника [PERSON] [PERSON] , [INFO] , який постійно проживав в м.Маріуполь, Донецької області. З 24.02.2022 з початком військового вторгнення російської федерації на територію України, почався масовий обстріл міст, в тому числі м.Маріуполь. Під час евакуації з м.Маріуполь [PERSON] було госпіталізовано до Нікольської центральної лікарні Маріупольського району, Донецької області, де він [INFO] помер. Після його смерті було видане лікарське свідоцтво про смерть №15 від 31.03.2022. Ватутінський відділ ДРАЦС не може видати свідоцтво про смерть [PERSON] та внести відповідні відомості до актового запису, так як лікарське свідоцтво не є таким документом, так як видане на тимчасово окупованій території. \~ \~ \~ \~Заявник [PERSON] та її представник адвокат Токар О.М. в судове засідання не з`явилися, представник заявника подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності сторони заявника, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник Ватутінського відділу ДРАЦС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судове засідання не з`явився, Ватутінський відділ ДРАЦС надіслав до суду заяву, в якій просить справу розглянути за відсутності представника, проти задоволення вимог заявника не заперечує. З`ясувавши усі обставини справи та перевіривши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на які посилається заявник, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд установив наступне. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно із ч. 1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. [INFO] помер батько заявниці [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що здійснено запис у лікарському свідоцтві про смерть №15 від 31.03.2022 (а.с.11), виданого КНП «Нікольська центральна лікарня Нікольської селищної ради Донецької області». [PERSON] був уродженцем та постійним мешканцем м. Маріуполь, Донецької області, де проживав у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] . З 24.02.2022, з початком військового вторгнення російської федерації на територію України, почався масований обстріл міст, в тому числі м. Маріуполь. [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] мусили переховуватись у бомбосховищах міста задля уникнення постійних бомбардувань. 28.03.2022 у бомбосховищі, де перебувало подружжя [PERSON] , повністю закінчилась вода, ліки, та продукти харчування, тому, вони вирішили спробувати вийти в місто з метою відшукати евакуаційні автобуси, про які неодноразово йшлась мова у бомбосховищах. Безпосередньо у Черненків будь-який зв`язок із зовнішнім світом був втрачений з 02.03.2022, так як м.Маріуполь було повністю знеживлене і скористатись мобільним телефоном вони не могли. Крім іншого вони втратили можливість скористатись і власним комп`ютером, так як їх житло було зруйноване черговим авіаударом. 29.03.2022 вийшовши з бомбосховища одного з будинків у своєму районі Центральний м. Маріуполь, та прямуючи по проспекту, подружжя [PERSON] дійсно натрапило на евакуаційні автобуси з надписом «на Запоріжжя». Скориставшись можливістю виїхати, [PERSON] сіли до вказаних автобусів та почали рух. В ході поїздки, всім «евакуйованим» було повідомлено, що до Запоріжжя їх направляти не будуть, а вивезуть на територію окуповану російськими військами і що «евакуацію» їм організовано саме окупаційними військами. [PERSON] , будучи у вкрай виснаженому стані, не витримав такої інформації та втратив свідомість. Прибувши до селища Нікольське, Маріупольського району, Донецької області [PERSON] було одразу госпіталізовано до Нікольської центральної лікарні, де, не приходячи до тями, [INFO] він помер. Лікарське свідоцтво про смерть було видане на руки дружині покійного [PERSON] , яку з [PERSON] забрали до себе родичі, що мешкають в росії. Направити оригінал лікарського свідоцтва на територію України, на адресу заявниці, немає жодної можливості, так як через війну відсутнє будь-яке поштове сполучення між Україною і російською федерацією. В свою чергу заявниця, маючи на руках лише сканкопію лікарського свідоцтва про смерть батька, виданого на тимчасово окупованій території, не може юридично оформити факт смерті [PERSON] , для послідуючого вчинення невідкладних юридичних дій, як то повідомлення Пенсійного Фонду України про припинення нарахування пенсії, отримання виплат, оформлення спадкових прав та подання заявки на компенсацію втраченого житла. Ватутінський відділ ДРАЦС в позасудовому порядку не може видати свідоцтво про смерть [PERSON] та внести відповідні відомості до актового запису останнього, так як не надано передбаченого законодавством України документу підтверджуючого смерть особи. Лікарське свідоцтво №15 від 31.03.2022, видане КНП «Нікольська центральна лікарня Нікольської селищної ради Донецької області», не є таким документом, так як видане на тимчасово окупованій території. Згідно з\~Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті, зокрема є: рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. В силу\~положень ч.2,3\~ст.9\~ЗУ «Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України»,\~якою визначено,\~що будь-які\~органи,\~їх посадові\~та службові\~особи на\~тимчасово окупованій\~території та\~їх діяльність\~вважаються незаконними,\~якщо ці\~органи або\~особи створені,\~обрані чи\~призначені у\~порядку,\~не передбаченому\~законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, враховуючи, що ЦПК України передбачено можливість встановлення факту, який має юридичне значення, в даному випадку факту смерті особи, виникла необхідність в зверненні до суду з даною завою, щоб в послідуючому було можливо здійснити належну реєстрацію смерті [PERSON] в органах ДРАЦСу та мати можливість оформити, в тому числі, спадкові права спадкоємцю. За змістом абзацу другого частини першої статті 317\~ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України може бути подана\~за місцем проживання (перебування) заявника\~до суду за межами такої території України (Інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2016 року № 9-1130/0/4-16 "Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року N 990-VIII "Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України"). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «Намібіївські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Сургиз v. Тиrkеу, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та росії» (Моzеr v. the Rерublic оf Мoldovа апа russіа, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди: і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Суprus v.Тиrkеу, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Суprus v.Тиrkеу, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Моzеr v. the Rерublic оf Мoldovа апа russіа, 23.02.2016 §142). Таким чином, факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] підтверджується записом в лікарському свідоцтві про смерть №15 від 31.03.2022, виданого КНП «Нікольська Центральна лікарня» Нікольської селищної ради Донецької області. Відповідно до Наказу №75 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «про затвердження переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 30.04.2022 селище Нікольське (Нікольська селищна територіальна громада) є тимчасово окупованою територією (п.п.4, п.7 Переліку). А тому, суд вважає за необхідним встановити факт смерті [INFO] громадянина України [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Маріуполь, Донецька область, Україна на тимчасово окупованій території України селище Нікольське, Маріупольського району, Донецької області.

Outcome: approved