Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх особами, які втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач [PERSON] , є власником житлового будинку в [ADDRESS] . В даному будинку також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . З 02.07.2012 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] у належному позивачу будинку не проживають, їх особистих речей в будинку не має, спільного господарства не ведуть, житловим будинком не користуються, обов`язків по утриманню та проведенню ремонту будинку не виконують, участі у сплаті комунальних послуг не приймають. Всі обов`язки по утриманню будинку виконує [PERSON] , як власник будинку. Наявність реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу приватному будинку, створює для нього перешкоди в реалізації соціальних та майнових прав, призводить до додаткових витрат на комунальні послуги. Посилаючись на норми ст.405 Цивільного кодексу України(далі ЦК України), ст.156 Житлового кодексу України(далі ЖК України) та викладені обставини, позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати особами, які втратили право користування жилим приміщенням. 14.03.2022 року судом винесена ухвала про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.21). 19.04. 2022 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду (а.с.32). У даній цивільній справі судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження. Представник позивача [PERSON] адвокат Махацький Ю.М в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги представник позивача підтримує повністю, просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує /а.с.38/. На адресу реєстрації місця проживання відповідачів, було направлено судові повістки про виклик в підготовче засідання на 05.04.2022 рік. На адресу суду поштові конверти з судовими повістками повернулися без вручення їх відповідачам із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с.22,23/. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання, призначені 19.04.2022 року та 04.05.2022 року також не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду справи відповідачі були повідомлені у встановленому порядку через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до ч.11 ст.128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) /а.с.26-27, 30-31/. Причини неявки в судові засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не повідомили, клопотань про проведення судового розгляду справи без їх участі, відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавали. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не повідомляли суд про причини неявки в судові засідання, не надсилали відзиву на позов, не заявляли клопотань про відкладення судового засідання чи проведення судового розгляду справи без їх участі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 даної Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11. 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Таким чином, суд прийшов до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Під час розгляду справи по суті судом встановлені слідуючі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. У відповідності з нормами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом досліджено надані позивачем письмові докази по справі. Так, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.07.2021 року позивач [PERSON] є спадкоємцем майна за законом, а саме житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] /а.с.6/. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2021 року № 266289453 [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] /а.с.7-8/. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №09-16/649 від 03.08.2020 року Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] /а.с.5/. Відповідно до погосподарської книги № 1 села Золочівка Боремельської сільської ради, номер об`єкта погосподарського обліку 01-0029-1, в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] /а.с.9/. Судом досліджено, як письмовий доказ по справі, акт обстеження матеріально - побутових умов заявника [PERSON] від 01.02.2022 року. На час обстеження, в житловому будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не проживають, дійсне місце їх проживання невідоме /а.с.12/. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Згідно вимог ст. 317 ЦК України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У відповідності з пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Норми ст. ст. 71,72,163 ЖК України вказують на те, що у разі тимчасової відсутності наймача жилого приміщення у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, за ним зберігається займане приміщення протягом шести місяців. В разі відсутності наймача понад шість місяців, жиле приміщення зберігається за ним тільки у випадках, встановлених ст.71 ЖК України (призову на строкову військову службу, виїзд на навчання, влаштування дитини у прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу, виїзду для лікування у лікувально - профілактичному закладі, взяття під варту або арешту, обмеження волі чи позбавлення волі). Під час розгляду цивільної справи, сторонами суду не були надані докази, які б підтверджували право [PERSON] та [PERSON] , як наймачів, на збереження за ними жилого приміщення в приватному будинку позивача понад шість місяців з моменту їх відсутності. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, у відповідності з ч.1 ст.7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як наймачі жилого приміщення в приватному будинку, втратили право на його користування у зв`язку з відсутністю за місцем постійного проживання понад шість місяців без поважних причин. В позовній заяві позивачем не вказано вимогу щодо стягнення судових витрат з відповідачів в разі задоволення позовних вимог. Норми ст. 13 ЦПК України (принцип диспозитивності цивільного судочинства), надають учаснику справи право розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved