Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

19.07.2021 року [PERSON] звернулася до Хустського районного суду з позовом до [PERSON] про виселення. Позовні вимоги вмотивовано тим, що вона є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . В даному будинку вона проживає разом з дочкою [PERSON] та її дочкою, а її онукою [PERSON] . Також з ними проживають 5 дітей відповідача: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] ніде не працює, не займається вихованням дітей, постійно залишає місце проживання, веде аморальний, бродяжий спосіб життя, часто перебуває в неадекватному стані, постійно вчиняє сварки, вживає алкогольні напої, вчиняє крадіжки, участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг не бере. [PERSON] систематично порушує правила співжиття, проживання в одному будинку з нею є нестерпним. Відповідач неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності, у тому числі й за вчинення насильства у сім`ї. Окрім того відносно відповідачки Хустський районним судом розглядається ряд кримінальних проваджень за ст. 185 КК України, а вироком Хустського районного суду від 28.05.2019 року [PERSON] визнано винною за ч.1 ст. 190 КК України. Посилаючись на викладене та приписи ст. 116, 157 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України просить суд виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавала. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити. Просить виселити відповідача з житлового будинку, оскільки така вживає наркотики у будинку. На неї неодноразово викликалася поліція, складалися протоколи, на які вона не реагує. Також не заперечили проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, у тому числі й шляхом оголошення про їх виклик у судове засіданні на офіційному сайті судової влади. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є біологічною матір`ю п`яти неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.12-16). Позивач у справі [PERSON] є бабусею відповідача [PERSON] та матір`ю [PERSON] (а.с.5-11). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.17). Відповідно до копії будинкової книги на будинок за адресою [ADDRESS] , вказаний будинок є зареєстрованим місцем проживання позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] та п`ятьох її дітей (а.с.19-25). Згідно акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов від 27.05.2021 року [PERSON] проживає у будинку за адресою [ADDRESS] , і разом з нею проживають внуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , мати [PERSON] , а також дочка [PERSON] , яка веде аморальний спосіб життя, за дітьми догляд не проводить (а.с.18). Також з матеріалів справи вбачається, що постановою Хустського районного суду від 01.11.2017 року у справі №309/3372/17 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно постанови суду 26.10.2017 [PERSON] знаходячись за адресою [ADDRESS] , вчинила психологічне насильство щодо своєї матері [PERSON] , а саме ображала її нецензурними словами (а.с.63). Постановою Хустського районного суду від 12.07.2018 року у справі №309/1972/18 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП. Згідно постанови суду 05.07.2018 [PERSON] знаходячись за адресою [ADDRESS] , вчинила психологічне насильство в сім`ї щодо своєї баби [PERSON] та матері [PERSON] , а саме ображала їх нецензурними словами (а.с.62). Постановою Хустського районного суду від 19.05.2021 року у справі №309/1668/21 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно постанови суду 17.05.2021 [PERSON] знаходячись за адресою [ADDRESS] , висловлювалася за в адресу своєї бабусі [PERSON] нецензурними словами, чим вчинила домашнє насильство в сім`ї психологічного харакеру (а.с.61). Окрім того заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2021 року, яке набрало законної сили, позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Даний будинок також є зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] , яка проживає в такому будинку, періодично покидаючи місце проживання у невідомому напрямку. Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та членами її сім`ї, вчиняє сварки, застосовує психологічне насилля, що робить неможливим проживання з нею в одному будинку. Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема притягнення її до адміністратвиної відповідальності за насильство в сім`ї, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача та членів її сім`ї. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків систематичного насильства щодо позивача суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення. При цьому [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно її 5 неповнолітніх дітей, а тому її виселення з будинку не призведе до порушення прав та інтересів дітей. Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за пред`явлення позову у розмірі 908 грн.

Outcome: approved