Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23 грудня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку, у якій позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку та відділ реєстрації обліку проживання осіб Управління державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. В обґрунтування\~доводів позову\~позивач посилається на те, що йому на праві власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 листопада 2014 року. За цією адресою також зареєстрована, але не проживає відповідач. Оскільки на даний час реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі перешкоджає вільному користуванню і розпорядженню позивачу своїм майном, позивач просить суд усунути йому перешкоди у користуванні нерухомим майном, визнавши [PERSON] такою, що втратив право користування житловим приміщенням, що належить позивачу на праві власності та зняти\~відповідача з\~реєстраційного обліку (а.с.1-5). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 23 грудня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.116-117). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.118). До суду 24 січня 2022 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.119). Ухвалою судді від 25 січня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 120-121). Від представника третьої особи 15 лютого 2022 року до суду надійшли письмові пояснення, в яких останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.124-127). Позивач надав до суду заяву, у якій просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с.133). Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день та час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 листопада 2014 року належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с.17). Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.119). Факт непроживання відповідача у домоволодінні, що належить позивачеві на праві приватної власності підтверджується заявами сусідів [PERSON] та [PERSON] а також актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 14 грудня 2021 року (а.с.71-73). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, наявність реєстрації у будинку відповідача безумовно створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні їй власністю, оскільки зазначена обставина позбавляє її можливості на власний розсуд користуватися і розпоряджатися власною квартирою, як це передбачено ч. 1 ст. 319 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України. Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ст. 319 ЦК України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною четвертою статті 9ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Беручи до уваги, що відповідач не проживає за адресою реєстрації, інших відомостей до суду не надходило, поважність причин непроживання відповідача за адресою реєстрації судом не встановлено, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та можливість їх задоволення в цій частині. При вирішенні позовних вимог в частині зняття з реєстрації відповідача, суд виходить з того, що вказана вимога є передчасною, оскільки згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» для зняття з реєстрації достатньо судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. І тільки після відмови міграційної служби провести зняття з реєстрації, за наявності судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач набуде право на звернення із вказаною вимогою в порядку адміністративного судочинства, а тому суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial