Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.10.2021 року звернувся до суду із позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебував з відповідачем у цивільному шлюбі з 05.09.2014 року в [ADDRESS] в будинку батьків [PERSON] . Вели спільне господарство, мали спільний бюджет та запланували побудувати власний будинок на окремій земельній ділянці. Шлюб зареєстрували 07.06.2016 року, який було розірвано 28.02.2017 року, після чого вони з відповідачем продовжували спільно проживати, вести спільне господарство, спільний бюджет, проводили спільні витрати та придбавали майно в інтересах сім`ї, між ними існували подружні взаємні права та обов`язки - тобто, перебували у цивільному шлюбі, проживаючи за тією ж адресою. Фактичні сімейні стосунки припинилися 01.04.2020 року, після чого стали проживати окремо. Під час перебування у цивільному шлюбі та у фактичних сімейних стосунках вони придбали: - земельну ділянку в [ADDRESS] , кадастровий номер 0723155100:01:001:1313 площею 0,1494 га, вартість якої становила 6000 доларів США, еквівалент на даний час становить 169320 гривень. Оплата проводиласть за особисті кошти позивача, частину яких він позичив у [PERSON] , що підтверджується письмовою розпискою; - будівельні матеріали на будівництво житлового будинку на суму 284962 гривні, за особисті кошти позивача. Частина матеріалів була застосована на будівництво фундаменту та цокольної частини будинку, решта - знаходяться за місцем проживання відповідача. Загальна вартість будівництва фундаменту і цокольної частини будинку, робіт по проведенню електромережі та води становила 215038 гривень. Всього було витрачено 500000 гривень. У зв`язку з тим, що відповідач не погодилась на добровільний поділ майна шляхом грошової компенсації вартості частки у спільній власності та відмовилась повертати кошти та будівельні матеріали, які залишилися, з урахуванням уточнення позовних вимог, які подано до суду 12.11.2020 (а.с.44-46), просить: -визнати факт спільного проживання однією сім`єю з відповідачем; -визнати право спільної сумісної власності з відповідачем на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1494 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 0723155100:01:001:1313, вартістю 6000 доларів США, еквівалент якої становить 169320 гривень; незавершене будівництво, розташоване в [ADDRESS] , вартістю 282280 гривень;піно блоки 44 метри кубічні, вартістю 48400 гривень, залишки пиломатеріалів, що знаходяться за адресою с. Селісок, Камінь-Каширського району на земельній ділянці [PERSON] - на загальну суму 500000 гривень; -стягнути з відповідача на його користь 250000 гривень грошової компенсації вартості частки у спільному майні; -стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позов та подання зустрічного позову не скористалася. Позивач та його представник, кожен зокрема, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася у зв`язку з тривалим перебуванням за кордоном про що передала підтверджуючі документи через свого представника. Будучи присутньою в підготовчому судовому засіданні вказала, що позовні вимоги не визнає. Представник відповідача, за узгодженої з довірителем позиції, просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті у їх сукупності, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.4, ч.1 ст.5, ч.1 ст.13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд в свою чергу здійснюючи правосуддя захищає права та свободи у спосіб, визначений законом або договором в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. За нормами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи(ст.76 ЦПК України). Згідно ст.79, ч.1 ст.80 ЦПК України достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Із копій рішення Любешівського районного суду Волинської області у справі №162/95/17 та свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2016 року по 28.02.2017 року. Позивач [PERSON] , як у позовній заяві, так і під час судового розгляду вказував, що вони з відповідачкою продовжували перебувати у фактичних сімейних стосунках після розірвання шлюбу тобто з 28.02.2017 року і до 01.04.2020 року, тому набуте за вказаний період майно є їх спільною сумісною власністю. Представник відповідача відповідно повністю заперечувала вказану обставину. Отже, судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо існування фактичних сімейних відносин, після розірвання шлюбу та поділу майна набутого в цей період, оскільки відповідачем після розірвання шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 17.04.2018 року було придбано земельну ділянку. Нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України Поняття сім`ї, не містить такої обов`язкової ознаки, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб, є первинним та основним осередком суспільства та у відповідності до правової норми закріпленої у ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що і є ознаками сім`ї. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (ВС у справах № 588/350/15, 755/18012/16, 643/6799/17, 369/3338/17). Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. Так, витребувані судом за клопотанням та надані на адвокатський запит представника позивача відомості з ВПД №1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області, які досліджені судом, жодним чином не підтверджують факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . Вказіні документи не містять доказової інформації щодо обставин які підлягають доказуванню,оскільки вони стосуються певних непорозумінь позивача з його колишньою дружиною, до яких було залучено поліцейського ВПД №1 (сел. Любешів)Крім того, вказані події відбувались в період перебування позивача та відповідача у шлюбі (а.с.123-125). Щодо інформації з приводу заяви [PERSON] , яка зареєстрована 09.07.2017 року ЄО № 1257 з приводу крадіжки документів та грошових коштів із транспортного засобу, який в цей день перебував за адресою [ADDRESS] суд відноситься критично, оскільки повідомлення про ймовірне вчинення злочину не несе доказової інформації щодо обставин постійного проживання сторін однією сімєю, крім того не відомо кому належить даний автомобіль та документи і грошові кошти про які йдеться у данному повідомленні(а.с.140). Разом з тим, свідок [PERSON] поліцейський ВПД №1 (сел. Любешів) в судовому засіданні показав, що знайомий з позивачем та відповідачем в силу своїх службових обов`язків, оскільки виїздив за викликом поліції до вказаних осіб. Зі слів позивача знає, що він розлучився з попередньою дружиною, після чого одружився з відповідачем по справі. Інформація щодо їх спільного проживання йому відома лише зі слів сторін на той час, будь яких підтверджуючих документів він не бачив та обставини, які б могли це підтвердити йому не відомі. З огляду на вказане, проаналізовані докази визнаються судом неналежними та не беруться до уваги. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0723155100:01:001:1313, площею 0,1494 га, розташована за адресою [ADDRESS] зареєстроване приватним нотаріусом за [PERSON] 17.04.2018 року на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2018 року. З вищевказаного договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області, встановлено, що підписанням цього договору продавець підтверджує, що ознайомився зі змістом заяви покупця ( [PERSON] ), що вона неодружена і кошти, за які купує цю земельну ділянку є особистою власністю. В своїх поясненнях суду свідок [PERSON] , матір відповідача, вказала, що земельну ділянку за адресою [ADDRESS] її дочка купувала власним коштом, оскільки вона часто виїздила на заробітки, тому мала можливість придбання. З приводу того чи надавались її дочці кошти позивачем [PERSON] для придбання вказаної ділянки, їй нічого не відомо. Крім того, свідок зазначила, що будинок в [ADDRESS] належить їй в порядку спадкування. Всі витрати по його утриманню, сплаті комунальних платежів несе вона. Даний будинок перебуває в аварійному стані, ремонт там не здійснювався, лише встановлювались решітки на вікнах батьком позивача в період перебування їх з дочкою у шлюбі, оскільки вони деякий час там мешкали. Після розірвання шлюбу сторони спільно однією сім`єю не проживали. [PERSON] лише інколи заїжджав до дочки. Після розлучення дочка проживала з нами, час від часу могла лишитись на ночівлю в будинку по [ADDRESS] , однак проживати там не можливо в силу його аварійного стану. Разом з тим свідок зауважила, що навіть під час шлюбу її дочки з позивачем в них не було постійного місця проживання. Вказане в своїх поясненнях підтвердив і свідок [PERSON] батько позивача, зазначивши що його син та [PERSON] як одружилися проживали в [PERSON] , після чого їздили разом до Польщі, пізніше певний час жили з ним. Згодом мешкали в батьків відповідачки в с.Селісок, планували там будуватися, позичали грошові кошти для придбання будівельних матеріалів.Згодом переїхали до смт.Любешів. З пояснень свідка [PERSON] брата позивача, встановлено що сторони придбали земельну ділянку неподалік від його домоволодіння, залили фундамент. На купівлю ділянки та придбання будматеріалів позичали кошти. Свідок зазначив, що позивач та відповідач були однією сім`ю, оскільки він часто бачив їх разом. Разом з тим, зауважив, що з приводу спільного проживання, ведення ними господарства та побуту він нічого вказати не може, так як йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що їздив разом з позивачем на сезонні роботи. Спілкування з [PERSON] було сусідським, оскільки вони проводили будівництво на сусідній земельній ділянці. За консультуванням щодо будівництва до нього зверталися обоє. З приводу їхнього спільного проживання та ведення господарства та побути інформацією не володіє. Свідок [PERSON] зазначив, що допомагав позивачу [PERSON] на будівництві по [ADDRESS] , обговорював з останнім суми оплати робіт. Оплачувала роботу безпосередньо [PERSON] (відповідач). При цьому свідок вказав, що вважав їх сім`єю. Про спільне їх проживання відомо лише зі слів останніх. Свідки [PERSON] , [PERSON] вказали, що сторони після одруження, вели спільне господарство як чоловік і дружина, проживали разом в [ADDRESS] про що зробили висновок з того, що час від часу бачили їх разом та біля будинку за вказаною адресою часто стояв автомобіль [PERSON] (позивача). [PERSON] щодо спільного проживання, ведення побуту, господарства та будівництва їм не відомо. З пояснень свідка [PERSON] наданих суду, встановлено що сторони зверталися до останнього з приводу оренди кабінету. З їх звернення та поведінки свідок розумів, що вони вели справи (бізнес) спільно, оренду оплачували обоє. Свідок зауважив, що йому відомо як мешканцю селища, що вони проживали по [ADDRESS] , однак періоду спільного проживання та жодних подробиць їхнього особистого життя йому не відомо. Поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , (дядько та брата відповідача) встановлено, що останні допомагали заливати фундамент та підведення електроенергії та водопостачання на земельній ділянці по [ADDRESS] , на прохання відповідачки та її батька. Під час проведення вказаних робіт періодично приїздив позивач, однак особисто робіт не виконував. За чиї кошти здійснювалось будівництво - не знають. Подробиць подружнього життя сторін їх спільного проживання вказаним свідкам не відомо. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц) Крім того, суд проаналізувавши вищевикладені пояснення звертає увагу, що факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю після розірвання шлюбу не підтверджується поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків, які не містять конкретної, достовірної інформації щодо предмета доказування. Сторона відповідача під час розгляду справи в судовому порядку не заперечувала, тієї обставини, що після розірвання шлюбу відповідач мала декілька зустрічей з позивачем за адресою її реєстрації, а також підтримувала з позивачем нормальні людські відносини, як колишнє подружжя, однак це не носило постійного характеру, та не передбачало взаємних прав та обов`язків. Отже, інших належних, допустимих та достатніх доказів, які б вказували, що між сторонами після розірвання шлюбу були усталені відносини, які притаманні подружжю, наявність спільного сімейного бюджету, яким розпоряджались спільно, ведення спільного господарства, пов`язанність спільним побутом, іншими взаємними правами, обов`язками та інтересами, позивачем не надано та в судовому засіданні не встановлено. Одночасно, суд звертає увагу та той факт, що позов про розірвання шлюбу був поданий саме [PERSON] , та мотивований тим, що стосунки між подружжям не склались, тому вважав недоцільним подальше збереження шлюбу. За таких умов, враховуючи всі обставини встановлені під час розгляду справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягає. Разом з тим, задоволенню не підлягають позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1494 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 0723155100:01:001:1313 вартістю 6000 доларів США, що еквівалентно 169320 гривень та на незавершене будівництво, розташоване в [ADDRESS] , вартістю 282280 гривень та стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 250000 гривень грошової компенсації вартості частки у спільному майні, оскільки вони є похідними від вимоги про встановлення факту сумісного проживання без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, суд відмовив. Щодо позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на залишки пиломатеріалів, що знаходяться за адресою с. Селісок, Камінь-Каширського району, суд зазначає наступне. Як на доказ купівлі пиломатеріалів, які вказано у позовній вимозі позивач посилається на розписку від 10.11.2016 року(а.с.24) Відповідно до вказаного документу [PERSON] взяв у [PERSON] 600 доларів США для купівлі пиломатеріалів для будівництва житлового будинку. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року справа №524/4946/16-ц. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до тексту документу, тобто вказаної розписки термін повернення визначений 10 грудня 2016 року. Вимогою норми ст. 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Враховуючи, що позивач [PERSON] (боржник) надавав для огляду в судовому засідання оригінал вказаної боргової розписки, обставина наявності оригіналу підтверджує, що останній виконав своє зобов`язання за договором позики, кошти повернув. Крім цього, факту повернення коштів не заперечив у судовому засіданні і [PERSON] (кредитор). Однак, із пояснень свідка [PERSON] неможливо встановити, чи дійсно у вказаний день була складена дана розписка, та присутності при цьому свідка, який в ній зазначений, а також період повернення позики. Разом з цим, умовами боргової розписки термін повернення позики визначений 10 грудня 2016 року. Оскільки судом не встановлено іншої дату повернення боргу позивачем, відповідно слід вважати, що ці кошти бути повернуті саме у вказаний період, тобто під час шлюбу, а відтак за спільні кошти подружжя. Однак матеріали справи не містять жодного документу на доказ безпосереднього придбання пиломатеріалів. Тобто за наявних в матеріалах справи доказів та наданих сторонами, свідками пояснень, не можливо встановити чи дійсно позичені кошти були реалізовані саме на купівлю пиломатеріалів, а не на інші потреби та чи придбавались такі взагалі. Долучення до матеріалів справи фотографії на якій зображено пиломатеріали,які не можливо ідентифікувати ні за кількістю, ні за вартістю, ні за часом придбання, не доводить їх купівлю позивачем [PERSON] за обставин наведених у позові. З огляду на вказане позовна вимоги щодо визнання права спільної сумісної власності на залишки пиломатеріалів, не підлягає задоволенню за недоведеністю. Щодо позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на піноблоки в кількості 44 метрів кубічних, суд зазначає наступне. Із досліджених доказів судом встановлено, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі, а саме в жовтні 2016 року [PERSON] , було придбано піноблоки в кількості 44 метри кубічних вартістю 48400 грн. відповідно до накладної № 326 у [PERSON] , який є фізичною особою підприємцем згідно свідоцтва про державну реєстрацію [NUMBER] (а.с.15) Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За приписами ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, визначено ст.71 СК України. Так, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У даному випадку суд враховує, що поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного із подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У свою чергу, в постанові від 23.01.2019 року у справі № 319/90/17, Верховний суд прийшов до висновку, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. На підставі викладеного, оскільки, в даному випадку, піноблоки є річчю подільною, суд вважає, що слід визнати право спільної сумісної власності на піноблоки 44 метри кубічних вартістю 48 400 (сорок вісім тисяч чотириста) гривень за [PERSON] та [PERSON] , (тобто частка кожного складає 22 метри кубічних вартістю 24 200 грн. ) відповідно, без компенсації вартості частки у спільному майні. Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України"). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial