Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі з 01.07.2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі, який 15.01.2020 року рішенням Драбівського районного суду Черкаської області було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано наступне нерухоме майно: Нежиле приміщення з тамбурами та горищем за адресою: [ADDRESS] та трикімнатну квартиру загальною площею 78,4 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , право власності на які було зареєстровано за відповідачем. Вказане майно є спільно нажитим майном подружжя в період шлюбу. Позивач звертався до відповідача з пропозицією досудового врегулювання спору в якій просив здійснити добровільний поділ вказаного майна шляхом укладення відповідного договору який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак відповідач відповіді на вказану пропозицію та згоду на поділ в добровільному порядку не надає. Оскільки здійснення розподілу зазначеного спільного майна, що було придбане за час шлюбу в досудовому порядку не є можливим, просить визнати спільною сумісною власністю сторін нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] та трикімнатну квартируза адресою: [ADDRESS] . У порядку поділу майна подружжя визнати за сторонами право власності по Ѕ частині на вказане майно, судові витрати покласти на відповідача. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 29 грудня 2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання 05.04.2022р. позивач [PERSON] не з`явився, від сторони позивача присутня представник [PERSON] - адвокат Семенюк Ольга Григорівна. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Заруба Світлана Олександрівна в судове засідання не прибули. При цьому від імені відповідача [PERSON] на електронну адресу суду надійшло клопотання, зареєстроване за вх. ЕП-357/22-ВХ від 05.04.2022р., про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням за кордоном, про що підтверджуючі відомості не надала. При цьому суд зазначає, що дане клопотання надійшло з електронної пошти [INFO] , що є відмінною від електронної пошти відповідача, крім того дане клопотання надійшло без накладення кваліфікованого електронного підпису. Представник відповідача Заруба С.О. до початку судового засідання зателефонувала та повідомила про перебування відповідача за кордоном, відомостей про неможливість особистої явки в судове засідання не надала, з заявами та клопотаннями не зверталась. Представник позивача Семенюк О.Г. у судовому засіданні висловила думу, що у відповідача є належний представник, у якого відсутні перешкоди для прибуття в судове засідання та який не позбавлений можливості бути присутнім в судовому засіданні, зокрема в режимі відеоконференції, причини відкладення судового засідання, передбачені ст. 223 ЦПК не вбачаються. На даний час немає обов`язкової евакуації та безпосередньої загрози від проведення бойових дій та представник відповідача могла б забезпечити свою явку в судове засідання. Справа неодноразово відкладалась за клопотанням сторони відповідача та клопотання про чергове перенесення розгляду справи свідчить про умисне затягування судового розгляду, тому проти задоволення даного клопотання заперечувала, просила продовжити розгляд справи, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Розглянувши клопотання, що надійшло від імені відповідача [PERSON] про відкладення судового засідання у зв`язку з перебування за кордоном суд зазначає наступне. Сторона відповідача неодноразово клопотала про відкладення судового засідання. Так, [PERSON] зверталась до суду з клопотанням вх. № 280/22-Вх від 20.01.2022р., у якому вказувала, що отримала ухвалу про відкриття провадження 04.01.2022р., таким чином строк для подання відзиву становить до 19.01.2022р., просила відкласти судове засідання призначене на 11.00 год. 21.01.2022р. та продовжити строк для подання відзиву (зустрічного позову). У судове засідання, призначене на 11:00 год. 11.02.2022р. відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Заруба С.О. не з`явились, направили заяву вх. №619/22-Вх від 10.02.2022р. та клопотання вх. №620/22-Вх від 10.02.2022р. відповідно, у яких було зазначено про перебування представника відповідача на лікарняному, підтвердження чого адвокат Заруба С.О. зобов`язалась надати в наступне судове засідання, та клопотали про відкладення судового засідання. У судове засідання, призначене на 14:00 год. 23.02.2022р. відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Заруба С.О. не з`явились. Від відповідача [PERSON] надійшло клопотання вх. №742/22-Вх від 21.02.2022р. про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням на лікарняному. Адвокат Заруба С.О. заяв та клопотань не надсилала, про причини неявки в судове засідання не повідомила. У судове засідання на 11:30 год. 11.03.2022р. відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Заруба С.О. не з`явились. Від відповідача [PERSON] надійшло клопотання вх. №828/22-Вх від 11.03.2022р. про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням за кордоном. Адвокат Заруба С.О. заяв та клопотань не надсилала, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Відповідно положень п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки відповідача [PERSON] , неодноразово не прибула в судове засідання та не забезпечила явку в судове засідання свого представника, яка будучи належним чином повідомлена про дату та час у судове засідання не з`явилась, заяв та клопотань з доказами неможливості прибути в судове засідання не надала, з клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції не зверталась, тому суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи та продовжує розгляд справи. У судовому засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Семенюк О.Г. пояснила, що сторони по справі булии одружені та за час спільного проживання набули спірне майно. На даний час шлюб між сторонами розірвано, позивач звертався до відповідача з пропозицією досудового врегулювання спору, однак відповідч на пропозицію не відреагувала. Оскільки майно набуте у шлюбі, то є спільною сумісною власністю та частки сторін є рівними та їм належить по Ѕ частки майна, тому просила позов задовольнити у повному обсязі. Щодо можливого бажання відповідача подати зустрічну позовну заяву, висвітлене у клопотанні від 20.01.2022р., вказала, що така інформація їй невідома, таких заяв сторона позивача не отримувала. З 20.01.2022р. і до 05.04.2022р. сторона відповідача мала достатньо часу для подачі такої заяви, однак такий позов не поданий. Стороною відповідача [PERSON] відзив на позовнузаяву не наданий. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи положення ст. 223 ЦПК, повторну неявку в судове засідання належним чином повідомлених як відповідача, так і її представника, те, що відзив на позов не надано, суд вважає за можливе відповідно до ч.1ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує в тому числі і такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із копії свідоцтва шлюбу серія [NUMBER] від 01 липня 2006р., вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 01 липня 2006р. зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 776. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Згідно рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 15.01.2020р., по справі № 692/1422/19, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Із копій адвокатського запиту вих. №1/Ю від 22.11.2021р. та вих. №2/Ю від 22.11.2021р. вбачається, що адвокат Чакалов А.К. звертався до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. та Черкаського обласного державного нотаріального архіву для отримання копії договору купівлі-продажу № 257 від 27.03.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. про купівлю нежилого приміщення з тамбуром та горищем за адресою [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Згідно відповіді Черкаського обласного державного нотаріального архіву №1876/01-24 від 26.11.2021р. адвокату Чакалову А.К. в наданні інформації щодо договору купівлі-продажу №257 від 27.03.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. відмовлено. Із копії адвокатського запиту вих. №3/Ю від 22.11.2021р. вбачається, що адвокат Чакалов А.К. звертався до приватного нотаріуса Драбівського районного нотаріального округу Бірюка О.В. із запитом про отримання копії договору № 1911 від 14.06.2019р. купівлі- продажу квартири горищем за адресою [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Згідно відповіді № 90/01-16 від 07.12.2021р. приватним нотаріусомДрабівського районного нотаріального округу Бірюком О.В. відмовлено адвокату Чакалову А.К. в наданні інформації стосовно нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 285994042 від 22.11.2021р. вбачається зокрема, що право власності на: - об`єкт житлової нерухомості - квартиру за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири № 1911 від 14.06.2019р., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 47358666 від 14.06.2019, державний реєстратор: приватний нотаріус Бірюк Олег Васильович, Золотоніський районний нотаріальний округ; - об?єкт нерухомого майна нежиле приміщення з тамбурами та горищею за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] 27.03.2015р. на підставі договору купівлі-продажу № 257 від 27.03.2015р., державний реєстратор приватний нотаріус Фіщук Віра Яківна, Черкаський міський нотаріальний округ. Згідно даних копії висновку № 122421 ринкова вартість об`єкту оцінки нежитлове приміщення з тамбуром та горищем за адресою: [ADDRESS] , власник [PERSON] , форма власності приватна, становить 310400 грн. Згідно даних копії висновку №121721 ринкова вартість об`єкту оцінки житлова трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , власник [PERSON] , форма власності приватна, становить 164800 грн. Інших доказів сторонами суду не надано. Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, судом достовірно встановлено, що об`єкти нерухомого майна: нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] та трикімнатна квартираза адресою: [ADDRESS] було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, отже вони є об?єктами спільного майна подружжя та підлягають поділу. Суд зазначає, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Враховуючи вкладене, відсутність заперечень з боку сторонни відповідача, оскільки всі надані суду заяви та клопотання стосувались виключно відкладення чергового судового засідання, суд приходить до висновку про навність підстав для задоволення позовних вимог, тому позов належить задовольнити у повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування його витрат по сплаті судового збору 3 284,00 грн.

Outcome: approved