Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: просить встановити факт її проживання з [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу; факт її знаходження на утриманні [PERSON] ; той факт, що вона є вагітною від [PERSON] та що [PERSON] має вважатись батьком її майбутньої дитини, яка була зачата за життя [PERSON] , у випадку її народження заявницею. Як встановлено п.п.1 та 5 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між\~фізичними особами та проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав\~фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України). Суд погоджується з твердженням заявниці, що причиною неможливості одержання документів, що посвідчують вказані вище факти інакше, ніж шляхом звернення до суду є смерть [PERSON] , яка настала [INFO] під час виконання ним обов`язків військової служби, що підтверджено Витягом із наказу Міністерства оборони України від 31.03.2022р. №80 (а.с.12), Лікарським свідоцтвом про смерть №1481 від 09.03.2022р. (а.с.13) та Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.03.2022р. (а.с.14). Як зазначила заявниця, метою встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також факту знаходження її на утриманні [PERSON] , є реалізація нею права на отримання одноразової грошової допомоги за загибель (смерть) військовослужбовця [PERSON] .. З наданих суду доказів вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проходив службу у військовій частині [NUMBER] у званні сержанта на посаді командира танку 3 екіпажу 3 танкового зводу 2 танкової роти танкового батальйону, що підтверджується Витягом з наказу Міністерства оборони України від 31.03.2022 року №80 (а.с.12). 05.03.2022р. [PERSON] загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення бойових дій в м.Гуляйполе, Пологівського району, Запорізької області, що підтверджується вищевказаним Витягом із наказу Міністерства оборони України від 31.03.2022р. №80 (а.с.12), Лікарським свідоцтвом про смерть №1481 від 09.03.2022р. (а.с.13) та Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.03.2022р. (а.с.14). Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Згідно ч.1 ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до\~Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до\~Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (ч.2 ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Враховуючи наведене, суд вважає встановленим наявність законної мети, яка є обов`язковою умовою для звернення до суду з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Вирішуючи по суті питання наявності вказаних вище фактів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6\~рішення Конституційного Суду від 03.06.1999р. №5-рп/99\~також встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.. Той факт, що заявниця проживала з [PERSON] однією сім`єю з 15.01.2021р., мала з ним стосунки, що притаманні стосункам подружжя, та вони вели спільне господарство, підтверджується довідкою Виконавчого комітету Савранської селищної ради від 18.03.2022р. №97 (а.с.15). При цьому, як вбачається з вказаної довідки, разом з ними проживала і малолітня донька заявниці [PERSON] , [INFO] . [PERSON] утримував заявницю під час їх спільного проживання, що підтверджується випискою з банківського рахунку заявниці, з якої вбачається регулярне надходження коштів саме від [PERSON] (а.с.24-30). Встановлюючи факт знаходження заявниці на утриманні [PERSON] , суд також враховує, що протягом майже усього строку спільного її проживання з [PERSON] , вона не мала власних джерел доходу. Тільки 01.12.2021р. заявниця була прийнята на роботу до Савранського дитячого садку, де отримувала середню заробітну плату, після утримання усіх податків, у розмірі 5301,32грн. на місяць, що підтверджується довідкою про прибуток №12 від 25.03.2022р. (а.с.23). Як встановлено ч.1 ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно зі ст.5 цього Закону для спостереження за динамікою рівня життя в Україні на основі статистичних даних про рівень споживчих цін\~центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення,\~розраховує щомісяця фактичний розмір прожиткового мінімуму на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення. Розрахунки щомісячного фактичного розміру прожиткового мінімуму на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, оприлюднюються до 20 числа наступного місяця\~центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення,\~на його офіційному веб-сайті у мережі Інтернет, а також публікуються в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження. На виконання вимог зазначеного Закону на офіційному сайті Міністерства соціальної політики України за адресою https://www.msp.gov.ua/news/12286.html оприлюднено інформацію про розмір фактичного прожиткового мінімуму на одну особу. Враховуючи розмір фактичного прожиткового мінімуму на одну особу протягом 2021-2022 року суд встановив, що фактичний власний дохід заявниці протягом усього строку її спільного проживання з [PERSON] не забезпечував навіть фактичний прожитковий мінімум для неї та її дитини. Таким чином, доведеним є той факт, що заявниця перебувала на утриманні [PERSON] .. Цей факт є також одним з елементів юридичного складу, доведення якого потрібно для встановлення іншого факту факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу. Додатково факт наявності стосунків між заявницею та [PERSON] , притаманних подружжю, підтверджується і роздруківкою їх переписки у месенджерах (а.с.16-22). Згідно правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 13.07.2020р. у справі №753/10840/19, скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з Viber є належними та допустимими доказами. Факт проживання заявниці з [PERSON] однією сім`єю з січня 2021 року і по час його смерті, ведення ними спільного господарства та знаходження заявниці і її дитини [PERSON] , [INFO] , на утриманні [PERSON] під час їх спільного проживання був також підтверджений і показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були допитані у судовому засіданні. Вирішуючи питання встановлення того факту, що [PERSON] є вагітною від [PERSON] та що [PERSON] має вважатись батьком майбутньої дитини заявниці, яка була зачата нею за життя [PERSON] , у випадку її народження заявницею, суд виходить з наступного. Як вже зазначалося вище, за правилами п.1 ч.1 та ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між\~фізичними особами; у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав\~фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п.3 ч.2 ст.125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. У разі смерті чоловіка, який не перебував у\~шлюбі\~з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням\~суду (ч.1 ст.130 цього Кодексу). Як встановлено ч.ч.3, 4 ст.128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю,\~опікуном, піклувальником\~дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається\~судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої\~статті 135 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження,\~позовного провадження\~(загального або спрощеного) та окремого провадження. Тобто, обмеження, встановлені ч.ч.3, 4 ст.128 СК України, стосуються виключно справ позовного провадження, та не стосуються заяв, які розглядаються у окремому провадженні. Як вбачається з матеріалів справи, заявниця звернулась до суду з заявою, яка має розглядатись саме у окремому провадженні, а тому положення ч.ч.3, 4 ст.128 СК України, які стосуються справ позовного провадження та визначають, що позов про визнання батьківства приймається\~судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень, застосовані бути не можуть. Суд також враховує, що п.7 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Тобто, смерть чоловіка робить цілком неможливим позовне провадження у зв`язку з відсутністю відповідача, яким мав би бути померлий чоловік. Суд вважає слушним посилання заявниці на те, що метою встановлення того факту, що заявниця є вагітною від [PERSON] , та що саме [PERSON] має вважатись батьком майбутньої дитини, яка була зачата за життя [PERSON] , у випадку її народження заявницею, є реалізація права на спадкування дитини, яка була зачата за життя [PERSON] .. У судовому засіданні представник заявниці додатково пояснив, що для прийняття спадщини законом встановлюється\~строк\~у шість місяців, який починається з часу\~відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Між тим, як загально відомо, нормальний строк вагітності становить дев`ять місяців. Таким чином, якщо керуватись нормами ч.ч.3, 4 ст.128 СК України, які обмежують право звернення до суду з позовом про визнання батьківства моментом народження дитини та внесення запису до Книги реєстрації народжень, то до народження дитини заявниця фактично позбавлена права подати заяву про прийняття спадщини від імені ще ненародженої дитини спадкодавця. Враховуючи наявність інших спадкоємців, а також строк вагітності заявниці к моменту народження дитини, яка є спадкоємцем першої черги, інші спадкоємці вже можуть отримати спадкове майно та розпорядитись ним, що призведе до порушення прав майбутньої дитини. На цей випадок закон не передбачає ефективних способів захисту. Суд вважає слушними такі зауваження представника заявниці та оцінює їх з огляду на положення ч.2 ст.5 ЦПК України, згідно якої у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З цього приводу у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №338/180/17 було сформовано такий правовий висновок (п.п.55-57): «З набранням чинності\~Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р.\~суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України); у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону; застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У продовження цих висновків, у постанові Верховного Суду від 10.03.2021р. у справі №607/11746/17 зазначалось, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Це повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у аналогічних правовідносинах, стосовно якої у постанові Верховного Суду від 08.04.2020р. у справі №761/41071/19 зазначалось, що відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99). Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995р.). Для того, щоб право на доступ було ефективним особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» та у справі «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003р.). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28.10.1998р.). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведені вище висновки, суд вважає за можливе встановити факт, про який просить заявниця, до фактичного народження дитини, оскільки закон не містить прямої заборони щодо встановлення такого факту у порядку окремого провадження, не визначає ефективного способу захисту прав та інтересів ще ненародженої дитини у правовідносинах спадкування та є ефективним з огляду на те, що встановивши цей факт до народження дитини, заявниця отримує можливість повідомити про це нотаріуса, який має зупинити оформлення спадщини до народження дитини з метою захисту прав спадкоємця першої черги (ст.1261 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 21.02.2020р. у справі №643/9245/18 (провадження №61-16732св19) було зроблено висновок щодо застосування ст.130 СК України, де вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України». Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» було роз`яснено, що для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. З огляду на досліджені вище докази, суд вважає цілком доведеним факт спільного проживання однією сім`єю заявниці та [PERSON] , який загинув [INFO] під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення бойових дій в м.Гуляйполе, Пологівського району, Запорізької області. Відповідно до довідки КНП «Савранська лікарня» від 17.03.2022р. №31 заявниця є вагітною (а.с.31). Строк вагітності станом на дату видачі довідки становить 7-8 тижнів, що за показаннями допитаних у суді свідків [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відповідає часу, коли [PERSON] перебував у відпустці та проживав спільно із заявницею. Також, суд дійшов висновку, що за своє життя [PERSON] визнав той факт, що заявниця вагітна саме від нього, тобто він визнав факт свого батьківства. Це вбачається з переписки у месседжері між заявницею та [PERSON] , яка була досліджена судом, та яка згідно правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 13.07.2020р. у справі №753/10840/19, є належним та допустимим доказом. Отже, доведеним є юридичний склад, необхідний для встановлення батьківства. Враховуючи наведене, суд вважає, що обставини, на які посилається заявниця, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved