Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення нарахованої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що у період з 27.06.2002 по 19.07.2021 він, [PERSON] , знаходився у трудових відносинах з філією «Тальнівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» код ЄДРПОУ - 311416625. Філія «Тальнівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» є структурним підрозділом юридичної особи - Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» код ЄДРПОУ - 31141625. У довідці Філії «Тальнівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» від 19.07.2021 за № 03/110 зазначено наступне: «Видана [PERSON] про те, що філія «Тальнівський райавтодор» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» має заборгованість із виплати йому заробітної плати за період з квітня 2021 року по 19.07.2021 на загальну суму 66 483 грн. 38 коп., у тому числі помісячно: квітень 2021 року - 2441,47 грн.; травень 2021 року - 3463,11 грн.; червень 2021 року - 8054,87 грн.; липень 2021 року - 52523,93 грн.». З врахуванням наведеного вище, позивач вважає, що Дочірнє підприємство «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, у день його звільнення не провело виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, в зв`язку з чим у відповідача перед ним наявна заборгованість по заробітній платі у сумі 66483 гривні 38 копійок. Позивач також зазначає, що згідно з довідкою Філії «Тальнівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» від 19.07.2021 за № 03/110 [PERSON] нараховано заробітну плату за червень 2021 року - 8054,87 грн.; за липень 2021 року - 52523,93 грн. Розрахунок середнього заробітку 8 054,87 грн. + 52 523,93 грн. = 60 578,8 грн. Кількість робочих днів за червень 2021 року - 20, липень 2021 року - 12 = 32 дні. Таким чином, його середньоденна заробітна плата на момент звільнення становила: 60 578,8 : 32 = 1 893,08. Враховуючи, що його звільнено 19.07.2021, розрахунок кількості днів середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно обраховувати з дня наступного за днем звільнення, тобто з 20.07.2021. Отже, середній заробіток за період затримки розрахунку з 20.07.2021 до дня прийняття рішення у даній справі, як вважає позивач, складає: середньоденна заробітна плата на момент звільнення 1 893,08 грн. х (помножити на) кількість днів до дня прийняття рішення у даній справі. Таким чином, позивач просить стягнути з Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на свою користь 66 483 гривні 38 копійок невиплаченої заробітної плати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку з утриманням необхідних відрахувань (податків) до бюджетних фондів. Ухвалою суду від 23.12.2021, після усунення недоліків, позовну заяву прийнято, відкрито провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Крім того, сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надавши письмову заяву від 31.01.2022 про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі, на підставі наявних у справі доказів. У судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Різник Ю.С. не з`явився, надавши письмову заяву від 07.04.2022 про розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, з підстав, наведених у позовній заяві та на підставі наявних у справі доказів. Крім того, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. У судове засідання представник відповідача Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Відзив на позов не подано. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача, який повідомлявся судом у встановленому законом порядку про час, дату і місце розгляду справи та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову та проти такого порядку розгляду справи не заперечував позивач та його представник, про що заявлено відповідні клопотання. Враховуючи думку позивача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, наказом № 1п4 від 27.06.2002 [PERSON] прийнято на роботу в філію «Тальнівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Відповідно до наказу № 22-к від 19.07.2021 [PERSON] 19.07.2021 звільнено за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком (ст. 38 КЗпП України). Період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем також підтверджується відповідними відомостями, що містяться у трудовій книжці, копія з якої наявна у матеріалах позову (а.с. 22-24). Відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - Філія Тальнівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» є структурним підрозділом юридичної особи - Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (ідентифікаційний код юридичної особи - 31141625). У порушення вимог ст. 116 КЗпП України, підприємство у день звільнення позивача не здійснило виплату нарахованої заробітної плати. Згідно з довідкою № 03/110 від 19.07.2021, виданою начальником філії «Тальнівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», - філія «Тальнівський райавтодор» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» має заборгованість із виплати [PERSON] заробітної плати за період з квітня 2021 року по 19.07.2021 на загальну суму 66 483 грн. 38 коп., у тому числі помісячно: квітень 2021 року - 2441,47 грн.; травень 2021 року - 3463,11 грн.; червень 2021 року - 8054,87 грн.; липень 2021 року - 52523,93 грн.». Крім того, встановлено, що на час розгляду справи заборгованість позивачеві відповідачем виплачена не була. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Стаття 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (1949), яка ратифікована 30.06.1961 закріплює, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 10.11.2021) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що відсутня інформація про те, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] на час вирішення спору, виплачена. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON] , як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки з ним розрахунку по заробітній платі. Так, судом встановлено, що загальний розмір заборгованості філії «Тальнівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» із виплати заробітної плати [PERSON] , за період з квітня 2021 року по 19.07.2021, становить 66483 грн. 38 коп., про що вказується позивачем. Такий розмір заборгованості не спростований і відповідачем. Тож, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по невиплаченій заробітній платі у сумі 66483 грн. 38 коп. При цьому, стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати звільненому працівнику, слід здійснити з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Як зазначалося вище, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.1995 № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2021 по 07.04.2022, суд виходить з такого, що оскільки позивач був звільнений 19.07.2021, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці - травень та червень 2021 року. Відповідно до довідки № 03/110 від 19.07.2021, виданої відповідачем (а.с. 25), заробітна плата [PERSON] за останні два місяці перед звільненням становила: 3463 грн. 11 коп. - за травень 2021 року та 8054 грн. 87 коп. - за червень 2021 року. Протягом останніх двох календарних місяців роботи (травень-червень 2021 року), що передували звільненню було 38 робочі днів. Сукупний заробіток за два останніх місяці роботи перед звільненням склав 11517 грн. 98 коп., тобто середньоденний заробіток становить 303 грн. 11 коп. (11517,98грн./38 робочих дні). При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та соціального господарства України № 3501-06/219 від 12.08.2020 При цьому, суд вважає, що позивачем не вірно здійснено розрахунок розміру середнього заробітку, який зазначено - 60 578 грн. 80 коп., враховуючи, що позивачем помилково взято за основу розрахунку середньої заробітної плати червень-липень 2021 року, а не як визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, два попередні повністю відпрацьовані місяці роботи, тобто травень-червень 2021 року. За таких обставин, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2021 (наступний робочий день після звільнення) по 07.04.2022 (дата ухвалення судового рішення) у сумі 551166 грн. 02 коп., враховуючи, що у липні 2021 року було 09 робочих днів, у серпі 2021 року - 21, у вересні 2021 року - 22, у жовтні 2021 року - 20, у листопаді 2021 року - 22, у грудні 2021 року - 22, у січні 2022 року - 19, у лютому 2022 року - 20, у березні 2022 року - 22, у квітні 2022 року - 05, тобто за 182 робочих дні при середньоденному заробітку - 303 грн. 11 коп. При цьому, стягнення з відповідача на користь позивача розміру середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати звільненому працівнику, слід здійснити з обов`язковим відрахуванням (утриманням) податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Вирішення даного спору узгоджується і з рішеннями ВП ВС від 26.06.2019 справа № 761/9584/15-ц, від 31.01.2019 справа №910/4518/16, Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03.07.2013 справа №6-60-цс13, від 16.01.2012 справа №6-54цс11, від 25.04.2012 справа №6-23цс12, від 29.01.2014 справа №6-144цс13, від 27.04.2016 №6-113цс16. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. При цьому, суд звертає увагу, що відповідач не скористався правом подати відзив на позовну заяву, свої заперечення проти позову та не навів відповідні розрахунки щодо розміру заборгованості тощо, таким чином, не спростував доводи позовної заяви. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду у частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Тож, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача у дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, враховуючи ту обставину, що при подачі даного позову позивач звільнявся від сплати судового збору, на підставі п 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а також з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, який ним сплачений за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику у розмірі 826 грн. 82 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial