Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Горський О.І. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту належності позивачці житлової квартири на праві особистої приватної власності. В обгрунтування позовних вимог послався на те, що за позивачкою 21.08.2009 року зареєстровано право власності на житлову квартиру по [ADDRESS] . Реєстрація права власності проведена за час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] (шлюб розірвано за рішенням суду 07.02.2006 року). Вказана житлова квартира була придбана позивачкою, на підставі рішення виконавчого комітету Бережанської міської ради від 03.07.2009 року, після розірвання шлюбу із відповідачем, тобто після набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу -20.06.2006 року, однак позивачка зареєструвала розірвання шлюбу у відділі реєстрації актів цивільного стану та отримала свідоцтво про розірвання шлюбу 09 квітня 2010 року, зважаючи на час реєстрації права власності, згадана квартира може вважатися об`єктом спільної сумісної власності і на проведення її відчуження буде необхідна згода відповідача. Відтак, встановлення факту належності даної квартири саме позивачці, буде мати для неї юридичне значення та надасть їй право самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Горський О.І. не з"явилися. Представник позивача [PERSON] подав заяву, в якій просив судовий розгляд проводити за відсутності сторони позивача; у випадку належного повідомлення відповідача, не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, адресована йому судова повістка повернута до суду без вручення за відсутністю адресата; причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із таких підстав. У відповідності до ч.2 ст.114 СК України в редакції чинній на час розірвання шлюбу вказано, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У відповідності до ст. 60 СК України в редакції чинній на час даних правовідносин вказано, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, веденнядомашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд встановив такі факти: У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії [NUMBER] від 21.08.2009 року за позивачкою зареєстровано право власності на житлову квартиру по [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Бережанської міської ради від 03.07.2009 року. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 24 листопада 2001 року, який було розірвано 07.02.2006 року, що підтверджується рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 07.02.2006 року. Дане рішення суду набрало законної сили 20 лютого 2006 року. Після розірвання шлюбу позивачка 09.04.2010 року зареєструвала розірвання шлюбу у відділі реєстрації актів цивільного стану та отримала свідоцтво про розірвання шлюбу, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу. Таким чином із реєстру, яким користуються в тому числі і нотаріуси вбачається дата державної реєстрації припинення шлюбу, однак дата розірвання шлюбу не вказується. На даний час позивачка виявила бажання реалізувати вказану квартиру, однак нотаріусом було роз"яснено, що дана квартира може вважатися об"єктом спільної сумісної власності із відповідачем, оскільки із витягу про реєстрацію актів цивільного стану вбачається, що розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем зареєстоване після реєстрації за позивачкою права власності на згадану квартиру. Саме тому позивачка вимушена звернутися до суду для встановлення факту належності вказаного нерухомого майна на праві особистої приватної власності, оскільки встановлення даного факту буде мати для неї юридичне значення, зокрема надасть їй право самостійно розпоряджатися своїм нерухомим майном. Враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що станом на 21.08.2009 року, тобто на момент реєстрації права власності на житлову квартиру по [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Бережанської міської ради, Тернопільської області від 03.07.2009 року, шлюбні відносини між сторонами були розірвано на підставі рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 07.02.2006 року, яке набрало законної сили 20.02.2006 року, незважаючи на те, що позивачка зареєструвала розірвання шлюбу у відділі реєстрації актів цивільного стану та отримала свідоцтво про розірвання шлюбу лише 09 квітня 2010 року, а тому житлова квартира по [ADDRESS] не вважається такою, що придбана під час шлюбу із відповідачем [PERSON] і не може вважатися об"єктом спільної сумісної власності. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. У відповідності до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі наведеного,

Outcome: approved