Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, мотивуючи свою заяву тим, що вона, [PERSON] народилася [INFO] у м. Калінінград, Російська Федерація, на той час СРСР, де проживала до травня 1990 року, там же познайомилася зі своїм майбутнім чоловіком [PERSON] , який проживав в Україні, а в м. Калінінград проходив військову службу. У травні 1990 року вони переїхали до України, а саме в с. Богунове Іванівського району Одеської області, де [INFO] вона народила сина [PERSON] , в подальшому 23.08.1990 року вона з [PERSON] уклали шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Іванівського району Одеської області, а потім [INFO] вона в с. Богунове народила доньку [PERSON] . Тобто, з травня 1990 року та по теперішній час проживає в с. Богунове Березівського (бувшого Іванівського) району Одеської області, Україна. Разом з тим, зареєструвати у встановленому законом порядку місце свого проживання заявник змогла лише у 1993 році. З метою отримання громадянства України заявник звернулася до Іванівського РС ГУДМС України в Одеській області, однак 13.02.2019 року вона отримала відповідь, що у видачі паспорту громадянина України їй відмовлено, у зв`язку з не встановленням належності її до громадянства та в усній формі рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту проживання на території України. На підставі вищевказаного, заявниця просила суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України», а саме 13.11.1991 року. У судовому засіданні заявниця на задоволенні заяви наполягала, з підстав зазначених у ній, надала пояснення відповідно до яких зазначила, що з 30.04.1990 року постійно проживає в с. Богунове Іванівського (нині Березівського) району Одеської області, народила в даному селі п`ятьох дітей, однак у зв`язку з тим, що зареєструвалася в даному селі лише в 1993 році вона не має змоги в позасудовому порядку отримати паспорт громадянина України. Також пояснила, що до 1993 року була зареєстрована в м. Калінінград у квартирі бабусі, оскільки та мала намір залишити їй дану квартиру у спадок. При цьому також зазначила, що отримала паспорт зі зміненим прізвищем після укладення шлюбу 04.10.1991 року у м. Калінінград, оскільки була зареєстрована в м. Калінінград, вона разом з чоловіком літали туди літаком на декілька днів. Представник Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, який є також представником Іванівського районного сектору Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, підтримав відзив на заяву ГУ ДМС України в Одеській області, відзначивши, що для встановлення факту постійного проживання заявниці на території України надано недостатньо доказів. Відповідно до надісланого суду відзиву, представник заінтересованої особи просив залишити дану заяву без розгляду, оскільки по перше, згідно п.1 розділу І Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, виходу з громадянства України, особа подає заяву, а також інші документи передбачені розділом ІІ цього Порядку, разом з тим заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених в Порядку, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Крім того, відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», також не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. При цьому, оскільки заінтересована особа заперечує проти задоволення заяви, отже вбачається спір про право в даному випадку, а тому дану заяву необхідно залишити без розгляду. У наданих до суду заявницею пояснень на відзив, остання зазначила, що не погоджується з твердженням представника зацікавленої особи, оскільки по перше, вона зверталася до Іванівського РС ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо отримання статусу громадянина України, однак їй було відмовлено, що підтверджується долученою до заяви про встановлення факту відповіддю, по друге заявник не просить встановити факт належності її до певного громадянства, а лише встановити факт проживання, тому спір про право відсутній. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та встановивши зазначені факти та обставини, які дають підстави для задоволення заявлених вимог, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до письмових матеріалів справи, встановлено, що відповідно до копії паспорту громадянина СРСР, виданого 04.10.1991 року, [PERSON] народилася [INFO] в м. Калінінград, де була зареєстрована до 1993 року. Відповідно до відмітки у даному паспорті, з 23.11.1993 році заявник була зареєстрована в с. Богунове. Судом також було досліджено свідоцтво про одруження, відповідно до якого 23.08.1990 року заявник уклала шлюб з [PERSON] у відділі реєстрації актів громадянського стану Іванівського району Одеської області за актовим записом №19. Згідно копій свідоцтв про народження, [PERSON] в с. Богунове Іванівського району Одеської області [INFO] народила сина [PERSON] , а [INFO] народила доньку [PERSON] , місце реєстрації народження: виконавчий комітет Коноплянської сільської ради іванівського району Одеської області. Згідно довідки, наданої Коноплянською сільською радою, [PERSON] [INFO] зареєстрована в с. Богунове Березівського (бувшого Іванівського) району з 23.11.1993 року, однак фактично проживає в даному селі з 1990 року, що також підтверджується копією домової книги. Відповідно до листа Іванівського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 13.02.2019 року №5131/118, адресованого [PERSON] , їй відмовлено у видачі паспорту громадянина України через не встановлення належності до громадянства України. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення, показав суду, що проживає по сусідству з [PERSON] , знає її дуже багато років, пам`ятає, що вона приїхала жити в село Богунове з міста Калінінград до свого чоловіка, працювала на фермі, при цьому відзначив, що точно не пам`ятає, але приблизно це був 1990 рік. На запитання головуючого, чому саме він пам`ятає що [PERSON] приїхала до села в 1990 році, відповів, що так всі говорили, тому і він так вважає, але точну дату не пам`ятає. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення, показав суду, що [PERSON] була одружена з двоюрідним братом його жінки, він точно пам`ятає, що [PERSON] проживала з с. Богунове з 1990 року, оскільки він часто приїжджав до батьків в дане село, знав її особисто, вони тоді з чоловіком проживали в будинку його батьків. Після того, як він, [PERSON] у 1991 році переїхав остаточно жити до с. Богунове, та [PERSON] вже проживала в даному селі, вони часто зустрічалися, ходили один до одного в гості. Так, порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главою 1 та 6 розділу IV ЦПК України. У ч.1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України за станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13.11.1991 року. Метою встановлення даного факту заявниця зазначила - встановлення належності до громадянства України та подальшого отримання паспорту громадянина України. Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: - усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; - особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до ч. 1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Оскільки [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, то суд приходить до висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі ст. 293 ЦПК України та ст.3 Закону України «Про громадянство України». Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. За змістом пункту 8 наведеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що факт постійного проживання [PERSON] на території України підтверджується фактом народження [PERSON] двох дітей в с. Богунове Іванівського району Одеської області у 1990 та 1991 року, фактом укладання шлюбу в Іванівському районі Одеської області у 1990 році. Крім того дана обставина підтверджується показами свідка [PERSON] та довідкою сільської ради. При цьому суд відзначає, що покази свідка [PERSON] до уваги не бере, оскільки це свідчення з чужих слів. Суд вважає, що вказані докази є належними, достатніми та підтверджують факт постійного проживання заявниці на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року. При цьому суд не вбачає правових підстав для встановлення факту проживання заявниці на території України станом на 13.11.1991 року, оскільки згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: - усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; - особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав, особи, зазначені у пункті 1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Оскільки заявниця станом на 24.08.1991 року була громадянкою СРСР, то для виникнення прав та обов`язків у зв`язку з встановленням факту, що має юридичне значення, достатнім буде встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Згідно положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.80 ЦПК). Доводи представника заінтересованої особи про недотримання заявницею порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, при цьому дана обставина також спростовується листом Іванівського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 13.02.2019 року №5131/118. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2021 року в справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Отже, враховуючи вищенаведене, суд вбачає за необхідне заяву задовольнити частково.

Outcome: partial