Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначає, що він від фактичних шлюбних відносин з відповідачкою мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] відносно яких він визнав своє батьківство у встановленому законом порядку. Від першого шлюбу відповідачка також має двох синів: [PERSON] ,1998 р.н. та [PERSON] ,2004 р.н. Він з дружиною та з іншими неповнолітніми дітьми проживали за адресою [ADDRESS] у будинку, який належить відповідачки. Дружина зловживала спиртними напоями, у зв`язку з чим перебувала на обліку у лікаря-нарколога, вела антисоціальний спосіб життя, постійно перебувала в компанії неблагополучних, деградованих осіб, залишала дітей і могла по декілька діб не приходити додому без пояснення будь-яких причин, хворіла на туберкульоз, неодноразово проходила лікування у тубдиспансері. Він намагався зберегти родину, просив відповідачку змінити свою поведінку і ставлення до сім`ї, дітей, але мої намагання виявлялись марними, [PERSON] продовжувала вільне життя, відокремлене від родини. У жовтні 2019 року відповідачка в черговий раз пішла із дома і більше не повернулась. Ані мені, ані батьку відповідачки, ані нашим знайомим нічого не було відомо про її місце знаходження, у зв`язку з чим ми звертались до правоохоронних органів та 08 листопада 2019 року [PERSON] була оголошена у розшук як безвісно зникла особа. Діти [PERSON] і [PERSON] залишилась на його вихованні і повному утриманні, вони переїхали з ними на постійне місце проживання у належну йому і його сестрі [PERSON] , квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , де і проживали постійно з 2019 року. Донька [PERSON] відвідує школу за місцем проживання - переведена до четвертого класу КЗ «Середня загальноосвітня школа №22» КМР», син [PERSON] також зарахований до першого класу КЗ «Середня загальноосвітня школа №22» КМР» за місцем проживання. У квітні 2021 року позивач звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно наших неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Але, в суді мені було роз`яснено, що, за таких обставин, було б доцільніше звернутись до суду із заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутньою, у зв`язку з чим позивач відмовився від позову про позбавлення батьківських прав і мав намір у встановленому законом порядку визнати цивільну дружину безвісно відсутньою. Але, у травні 2021 року, [PERSON] з`явилась за місцем своєї реєстрації і доньку [PERSON] , яка перебувала на той час в гостях у свого дідуся, забрала у невідомому напрямку, не давши дитині можливість навіть закінчити учбовий рік. Я одразу звернувся до правоохоронних органів з заявою про викрадення дитини, але працівники поліції повідомили, що оскільки [PERSON] є матір`ю дитини - це виключає її кримінальну відповідальність і що мені необхідно захищати свої права і права дітей в рамках цивільного законодавства. Також, [PERSON] звертався за допомогою до органі опіки та піклування, і Рішенням Виконавчого комітету Кам`янської міської Ради №459 від 18 червня 2021 року було визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком гр. [PERSON] . Однак, відповідачкою дане рішення не виконується, доньку [PERSON] вона по теперішній час переховує і не повертає за місцем постійного проживання разом з батьком гр. [PERSON] . Позивач дуже непокоється за дитину, не знаю де, в яких умовах і з ким окрім матері перебуває донька, вважає, що перебування дитини з чужій, незнайомій обстановці з малознайомими людьми негативно впливає на доньку, порушує звичайний режим дитини та наражає дитину на небезпеку для її здоров`я та навіть життя. Відповідачка не турбується ані про моральний стан дітей, ані про фізичний, ані про матеріальне забезпечення доньки та сина, тому просить суд визнати місце проживання неповнолітній дітей: доньки [PERSON] [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] з батьком дітей, [PERSON] , [INFO] за адресою : [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини від усіх видів заробітку(доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання позивач не з`явився надав заяву про розгляд справи за його відсутності , позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про слухання справи повідомлена належним чином, заяв клопотань не надходило. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Петриківської селищної ради Дніпропетровської області Матета В.В. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Начальник служби у справах дітей міської ради надав клопотання про долучення висновку про доцільність визначення проживання дитини з батьком. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд дійшов до наступного висновку. Ухвалою суду 13 серпня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 10 березня 2022 року ухвалою суду справу призначено до судового розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази Як вбачається\~з матеріалів\~справи, [PERSON] та [PERSON] мають дітей: [PERSON] , [INFO] актовий запис № 831 та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 367, що вбачається з свідоцтва про народження (а.с.11-12). Він з дружиною та з іншими неповнолітніми дітьми проживали за адресою [ADDRESS] у будинку, який належить відповідачки. Згідно довідки начальника ВП № 10 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Гога А. від 08 листопада 2019 року [PERSON] була оголошена у розшук як безвісно зникла особа (а.с.13). Діти [PERSON] і [PERSON] залишилась на його вихованні і повному утриманні, переїхали на постійне місце проживання у належну йому і його сестрі [PERSON] , квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , де і проживали постійно з 2019 року, що підтверджується довідкою за вих.№ 18/67 від 08.01.2020 р. (а.с.10). [PERSON] відвідує школу за місцем проживання - переведена до четвертого класу КЗ «Середня загальноосвітня школа №22» КМР», [PERSON] також зарахований до першого класу КЗ «Середня загальноосвітня школа №22» КМР» за місцем проживання (а.с.18). Рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 18.06.2021 р. № 459 визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до висновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 24.12.2021 р. щодо визначення місця проживання малолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , визнано місце проживання малолітніх дітей разом з батьком [PERSON] (а.с.42-43). Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та є визначення місця проживання дитини, що є предметом спору. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Сімейного Кодексу України. \~ \~ \~ \~Застосовані норми права Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов`язані здійснювати свої батьківські обов`язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до того, що сторони не мають можливості визначити постійне місце проживання дитини. Так, законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Суд звертає увагу, що у усіх діях щодо дитини, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Оцінюючи надані сторонами у справі докази, суд дійшов до висновку, що матеріально-побутове забезпечення обох батьків, їх ставлення до дитини, дають підстави для твердження, що кожний із батьків здатний створити умови для розвитку та виховання дитини. Разом з тим, після розірвання шлюбу між сторонами виникають суперечки щодо місця проживання дитини. Як встановлено в судовому засіданні діти з 2019 року проживають із батьком. Суд вважає, що безперервне проживання дитини з батьком в оточенні інших рідних для них людей в цьому випадку забезпечує його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М. С. проти України» (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу статті 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суд має враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Так, врахувавши інтереси малолітніх дітей, їх психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки це відповідає найкращому забезпеченню інтересів дітей. Суд також, при визначенні місця проживання дітей, враховує висновок виконавчого комітету міської ради міста, яким визнано за доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком, оскільки він є обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дітей. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "М. С. проти України" (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу статті 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дітей, суд враховує об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дітей, поведінки батьків щодо дітей та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дітей, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Суд врахувавши інтереси дітей, їх психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини із батьком. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1,2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З урахуванням викладеного, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для їх нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд дійшов висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дітей відповідного віку. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та в першу чергу інтересам дітей та не порушить прав сторін. Зважаючи на обставини, які викладені вище, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю. Статтею 79 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, тобто з 26 липня 2021 року. Окрім цього, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Щодо судових витрат У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved