Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Дніпровської міської ради, третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шувалова Марина Олексіївна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги вмотивовані тим, що на підставі Договору купівлі-продажу від 29.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Стрілковською З.Д. за реєстровим № 1907, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» та записане в реєстрову книгу №597 за реєстрованим №93 домоволодіння [ADDRESS] на праві власності належало [PERSON] . [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 22 листопада 1996 року. [PERSON] є бабусею [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] померла [INFO] . На момент смерті [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та постійно проживали домоволодінні [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS] . З заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті [PERSON] ніхто не звертався. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . В період з квітня 2013 року по 02 березня 2014 року, позивач проживав в домоволодінні [ADDRESS] разом із своєю бабусею [PERSON] доглядав за нею у зв`язку з тяжким станом здоров`я та займався її похованням після смерті. Однак в домоволодінні позивач зареєстрований не був. Однак, позивач дійсно проживав з [PERSON] на вищезазначеною адресою, що підтверджується довідкою Голови квартального комітету №17 від 25.05.2021 19 жовтня 2020 року, позивач звернувся до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шувалової Марини Олексіївни з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] . Постановою Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шувалової Марини Олексіївни від 09 лютого 2021 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку з відсутністю довідки органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем або рішення суду про факт спільного проживання зі спадкодавцем. Таким чином позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. На підставі зазначеного позивач просить суд, встановити факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , померлою [INFO] з 01 вересня 2013 року по час відкриття спадщини [INFO] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2021, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 27.07.2021 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 28.09.2021 задоволено клопотання позивача щодо витребування доказів по справі, а саме: витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шувалової Марини Олексіївни спадкову справу №10/2020 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою від 30.11.2021 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог. 20.04.2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судове засідання позивач та представник позивача - адвокат Нестеченко Д.С. не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, надавши до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, на задоволенні позову наполягали. Представник відповідача - Дніпровської міської ради у судове засідання позивач не з`явивсяя, про слухання справи повідомлений належним чином, надавши до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. (а.с.49-51). Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шувалова Марина Олексіївна у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, надавши до суду заяву про слухання справи у її відсутність. (а.с.101). Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 29.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Стрілковською З.Д. за реєстровим № 1907, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» та записане в реєстрову книгу №597 за реєстрованим №93 домоволодіння [ADDRESS] на праві власності належало [PERSON] . [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 22 листопада 1996 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу сформованого 19.10.2020. (а.с.15-16) [PERSON] є бабусею [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Отже, [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , оскільки постійно проживала в домоволодінні [ADDRESS] та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 березня 2014 року, виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1700. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS] . З заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті [PERSON] ніхто не звертався. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть наявного в матеріалах справи. В період з квітня 2013 року по 02 березня 2014 року, позивач проживав в домоволодінні [ADDRESS] разом із своєю бабусею [PERSON] доглядав за нею у зв`язку з тяжким станом здоров`я та займався її похованням після смерті, що підтверджується довідкою Голови квартального комітету №17 від 25.05.2021. (а.с.24). 19 жовтня 2020 року, позивач звернувся до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шувалової Марини Олексіївни з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] . Постановою Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шувалової Марини Олексіївни від 09 лютого 2021 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку з відсутністю довідки органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем або рішення суду про факт спільного проживання зі спадкодавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до роз`яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі , враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України, далі також - ЦК). Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (частина 1 статті 392 ЦК). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина 1 статті 1216 ЦК). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина 2 статті 1223 ЦК). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 1, 3 статті 1268 ЦК). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК). Нотаріус має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій (пункт 1 частини 1 статті 4 Закону України Про нотаріат , далі - також Закон). Нотаріуси наділенні повноваженнями щодо вчинення нотаріальні дії по видачі свідоцтва про право на спадщину (п.3 ч.1 ст. 34 Закону). Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (частина 1 статті 46 Закону). На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову (частина 4 статті 49 Закону). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду (частина 1 статті 50 Закону). На майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України (частина 1, 2 статті 66 Закону). Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо (частина 1 статті 67 Закону). Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі (підпункти 3.1, 3.2, 3.3 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, далі - також Порядок). Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину (пункт 3.15 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку). Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (підпункт 3.21, 3.22 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку). Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків (пункт 4.9 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку). Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком (пункт 4.11 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку). Згідно п. 23 постанови Пленуму ВС України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 1, 5, 6 статті 81 ЦПК). Системний аналіз норм зазначених у пункті 5 мотивувальної частини цього рішення свідчить, що право власності на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. У випадку коли нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Факт відмови позивачу у вчиненні нотаріальної дії може підтверджуватися тільки винесеною нотаріусом відповідною постановою. Суд відмічає, що передумовою звернення особи до суду для встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно має бути відмова нотаріуса в оформленні спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуюче вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки останнім не заявлені вимоги щодо відшкодування судових витрат.

Outcome: approved