Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

30.06.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 10.09.2020 року відносно нього було складено два протоколи про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 та серії АПР18 № 529048 за ознаками вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП. Згідно вказаних протоколів йому інкриміновано вчинення домашнього насильства відносно колишньої дружини [PERSON] , невиконання законної вимоги працівників поліції припинити правопорушення, а також у застосуванні фізичного супротиву відносно останніх. Разом з тим, постановою Волинського апеляційного суду від 08.02.2021 року в справі № 161/15170/20 провадження відносно нього за ознаками адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП було закрито за відсутністю в його діях складу кожного із правопорушень. Таким чином, внаслідок безпідставного складення відносно нього адміністративних матеріалів, якому передувало затримання, шляхом застосування відносно нього фізичної сили (заламування рук та поваленням на підлогу), з подальшим примусовим супроводом до службового автомобіля поліції та неправомірним утриманням у поліцейському відділку, йому було завдано моральної шкоди. Така шкода також полягає у публічній образі, хвилюванні за власне життя та життя малолітньої доньки, яку в нього примусово відібрали, попередньо неправомірно та зухвало ввірвавшись у належне йому житло, фактично зірвавши дитину з ліжка під час сну. Крім того, наслідком протиправних дій працівників поліції було погіршення відносин з судами, які стали свідками його затримання та поміщення у кайданках до службового авто, порушення нормальних життєвих зв`язків, а також застосування додаткових зусиль за захисту і поновлення його порушених прав та законних інтересів. Враховуючи наведене, просить суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України завданому йому неправомірними діями працівників поліції моральну шкоду, яку він оцінює в 250000 грн. 21.07.2021 року відповідачем УПП у Волинській області ДПП було подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що заявлені до УПП у Волинській області ДПП позовні вимоги не підлягають до задоволення. На обґрунтування своїх заперечень щодо позову відповідач зазначив, що протоколи про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 та серії АПР18 № 529048 від 10.09.2020 року не складалися уповноваженими особами УПП у Волинській області ДПП, а тому заявлені до останнього позовні вимоги є безпідставними (а.с. 39-40). 26.07.2021 року відповідачем ГУ ДКС України у Волинській області було подано до суду відзив на позовну заяву на обґрунтування якого зазначив, що факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Докази, які б свідчили про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників правоохоронних органів та завданою позивачу шкодою у матеріалах справи відсутні. У свою чергу, безпідставною є участь ГУ ДКС України у Волинській області в даному провадженні в якості співвідповідача. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити повністю (а.с. 48-50). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у його позовній заяві та додатково пояснив, що причиною приїзду до його житла поліцейських слугував виклик колишньої дружини, яка, у свою чергу, повідомила неправдиву інформацію про перебування їх спільної дитини у небезпеці. Як наслідок, працівники поліції, після того як він добровільно відчинив двері своєї квартири, увірвалися в житло та, на очах його дитини, застосували відносно нього фізичну силу (заламування рук, удушення, застосування кайданок). Після цього його в присутності сусідів помістили у службове авто та доставили у відділок поліції. Такими діями йому було завдано неабиякого морального та фізичного страждання, що також призвело до втрати свідомості. Відразу після залишення відділку поліції він звернувся в заклад охорони здоров`я, де і було зафіксовано характер завданих йому тілесних ушкоджень. Також зазначив, що фізичну силу відносно нього застосував саме працівник УПП у Волинській обл. ДПП [PERSON] . З даного приводу він неодноразово звертався зі скаргами у відповідний орган, однак жодної відповіді не отримав. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача підтримала позицію свого довірителя та при вирішенні даного спору просила взяти до уваги позицію Верховного Суду, зокрема постанову від 05.02.20200 року по справі № 640/16169/17, де міститься правовий висновок щодо аналогічних за своїм змістом та характером правовідносин. При цьому наголосила, що саме працівники поліції несуть відповідальність за правильність складення адміністративних матеріалів та за внесення у них відомостей. Представник відповідача УПП у Волинській області ДПП в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, суду пояснив, що працівники УПП у Волинській обл. ДПП не були залученими до опрацювання виклику щодо подій, які мали місце 10.9.2021 року, за участі [PERSON] , бланки протоколів про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 та серії АПР18 № 529048 від 10.09.2020 року, які були складені відносно позивача, перебувають на балансі ГУНП у Волинській області. Станом на 10.09.2021 року інспектор поліції Олександр Таровський не був співробітником УПП у Волинській області ДПП, а входив до складу підрозділу «Поліна», яке входить до складу ГУНП у Волинській області. Таким чином, УПП у Волинській області ДПП не є належним відповідачем у даній справі, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ГУ ДКС України у Волинській області в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову з підстав, які були викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Луцького РУП ГУНП у Волинській області будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань, а також відзиву на позовну заяву від нього на адресу суду не надходило. Суд вважає, що неявка представника відповідача Луцького РУП ГУНП у Волинській області не перешкоджає вирішенню спору по суті, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів, що свідчать про правовідносини сторін. Заслухавши пояснення учасників справи. дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 10.09.2020 року на службу «102» надійшов виклик від [PERSON] , у якому остання повідомила, що згідно рішення Луцької міської ради її колишньому чоловіку [PERSON] встановлено порядок участі у вихованні та спілкуванні з їх спільною дитиною, який останній порушив та не повернув останню додому, на дзвінки не відповідає, а тому вона прямує за адресою його проживання: [ADDRESS] , потребує психологічної допомоги. Зазначене підтверджується відповідним рапортом інспектора чергового Луцького ВП ГУНП у Волинській області (а.с. 56). 10.09.2020 року відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне затримання серії А3 № 175430 за ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП зі змісту якого слідує, що позивача, у зв`язку із вчиненням адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, з метою припинення неправомірних дій, складення адміністративних протоколів та проведення профілактичної бесіди було примусово затримано та доставлено до Луцького ВП ГУНП у Волинській області. Даний протокол був складений (зі змісту) інспектором роти № 2 взводу № 1 БУПП у Волинській області ДПП мол. лейтенантом поліції Таровським О.А. (а.с. 60). Крім того, як вбачається із рапорту молодшого лейтенанта поліції Таровського О.А. від 10.09.2020 року, затримання [PERSON] , яке відбулося за адресою: [ADDRESS] , супроводжувалося застосуванням щодо нього спецзасобу «кайданки» (а.с. 61). 10.09.2020 року ДОП ВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області ст. лейтенантом поліції Климчук Л.М. було складено відносно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 62). Також, 10.09.2020 року інспектором роти № 2 взводу № 1 БУПП у Волинській області ДПП молодшим лейтенантом поліції Таровським О.А. було складено відносно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529048 за ст. 185 КУпАП (а.с. 63). Як зазначено у вищевказаних протоколах, [PERSON] , 10.09.2020 року близько 21:00, вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї колишньої дружини [PERSON] та малолітньої доньки, а саме: довів дитину до сліз, перешкоджав матері бачитися з донькою, штовхнув останню, у зв`язку з чим вона впала на підлогу та вдарила ліву руку, а також не виконував законну вимогу працівників поліції припинити вчинення неправомірних дій (домашнього насильства). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.11.2020 року в справі про адміністративне правопорушення № 161/15157/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушеннях, передбачених ч. 1 ст. 173-2, 185 КУпАП та на підставі ст. 36 КУпАП накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 136 грн. Однак, постановою Волинського апеляційного суду від 08.02.2021 року, зазначену вище постанову суду першої інстанції було скасовано, а провадження у справі відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2, 185 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованих правопорушень. Дана постанова є остаточною та оскарженню не підлягає (а.с. 16-19). Із наведеного слідує, що за наслідками подій, які мали місце 10.09.2020 року близько 21:00, за адресою: [ADDRESS] , та подальшого складення відносно [PERSON] протоколів про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та серії АПР18 № 529048 за ст. 185 КУпАП, вина останнього у вчиненні домашнього насильства та злісної непокори була відсутня. У своєму позові [PERSON] зазначає, що вищевказаними неправомірними діями працівників поліції (адміністративним затриманням та складенням адміністративних матеріалів) йому було завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 250000 грн., яку він просить стягнути на свою користь за рахунок коштів Державного бюджету України. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд приходить до такого. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 05.02.2020 року при розгляді справи № 640/16169/17. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31..03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Таким чином, відповідачами за заявленими позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями працівників поліції, повинні бути відповідний орган Національної поліції України, співробітниками якого є вказані поліцейські, поряд із відповідним органом Державного казначейства України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 від зі справи № 910/11511/18. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Як було встановлено судом, протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП від 10.09.2020 року відносно [PERSON] складений ДОП ВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області ст. лейтенантом поліції Климчук Л.М. У свою чергу, протокол про адміністративне затримання серії А3 № 175430 від 10.09.2020 року та протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529048 за ст. 185 КУпАП від 10.09.2020 року відносно [PERSON] були складені (виходячи з їх змісту) інспектором роти № 2 взводу № 1 БУПП у Волинській області ДПП мол. лейтенантом поліції Таровським О.А. В ході розгляду справи судом, з пояснень представника відповідача УПП у Волинській області ДПП, на момент оформлення вищевказаних протоколів молодший лейтенант поліції [PERSON] був відряджений до ГУНП у Волинській області, а зазначення посади «інспектор роти № 2 взводу № 1 БУПП у Волинській області ДПП» здійснювалося ним відповідно до службового посвідчення, яке було у нього в наявності. На підтвердження зазначених вище доводів представником УПП у Волинській області ДПП було надано копію витягу з наказу ДПП НП України «Про відрядження працівників Департаменту патрульної поліції» № 482 від 17.08.2020 року з якого вбачається, що інспектора роти № 2 взводу № 1 БУПП у Волинській області ДПП молодший лейтенанта поліції Таровського О.А. з 17.08.2020 року був відряджений в оперативне підпорядкування до ГУНП у Волинській області і з 17 серпня 2021 року входив до складу мобільної групи з реагування на факти вчинення домашнього насильства (а.с. 116). Таким чином, на момент опрацювання виклику та складення відповідних адміністративних матеріалів (10.09.2020 року) молодший лейтенант поліції [PERSON] виконував службові обов`язки, які були покладені на нього ГУНП у Волинській області. Слід також зауважити, що опрацювання повідомлення [PERSON] передане 10.09.2020 року на службу «102» здійснювалося оперативним підрозділом ГУНП у Волинській області (а.с. 114-115). У свою чергу, як вбачається із листа УПД ГУНП у Волинській області № 737/20-5/01-2022 від 19.04.2022 року, протоколи про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 529047 та серії АПР18 № 529048 знаходяться на балансі ГУНП у Волинській області (а.с. 117-118). Із наведеного слідує, що 10.09.2021 року працівниками відповідача УПП у Волинській області ДПП будь-які дії у відношенні позивача [PERSON] не вчинялася. Таким чином, УПП у Волинській області ДПП не є належним відповідачем за заявленими [PERSON] позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, оскільки адміністративні матеріали, які стали предметом розгляду справи про адміністративне правопорушення № 161/15157/20, складені працівниками відповідних підрозділів ГУНП у Волинській області, а тому в даній частині позову слід відмовити. Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] , останній в якості співвідповідача у спорі про відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому незаконними рішеннями та діями працівників поліції визначає Луцький РУП ГУНП у Волинській області. Відповідно до ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Частиною 1 ст. 80 ЦК України визначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Частинами 2, 3 ст. 95 ЦК України визначено, що представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Із наведеного слідує, що стороною у справі під час здійснення цивільного судочинства можуть бути, зокрема, юридичні особи, які наділені цивільною процесуальною правоздатністю та мають цивільну процесуальну дієздатність. Судом встановлено, що відповідач Луцький ВП ГУНП у Волинській області не є юридичною особою є територіальним (структурним) підрозділом ГУНП у Волинській області, а відтак не може бути відповідачем у суді. Отже належним відповідачем у даній справі має бути юридична особа Головне управління національної поліції у Волинській області. Так, у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного висновку. Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Проте, підчас розгляду даної справи судом, ані позивачем [PERSON] , ані його представниками, відповідне клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у ній співвідповідачів не заявлялося. Отже, сторона позивача розпорядилася своїми процесуальними правами, визначеними ЦПК України, щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням положень ч. 3 ст. 13, ст. 51 ЦПК України, суд не наділений процесуальним правом з власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача або залучати до участі у справі співвідповідачів, оскільки залучення співвідповідача чи заміна первісного відповідача належним може відбутися виключно за клопотанням сторони позивача. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Луцького ВП ГУНП у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями працівників поліції задоволенню не підлягає, оскільки зазначена установа не є юридичною особою, а відтак й належним відповідачем за даними вимогами. Пунктами 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Отже, належним відповідачем у цій справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. У випадку, коли належний відповідач не був залучений до участі у справі, суд зобов`язаний закінчити розгляд справи та відмовити у позові. Така відмова у задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права ще раз звернутися до суду із своїми вимогами, але вже до належного кола відповідачів. Оскільки, ГУ ДКС України у Волинській області, без залучення органу, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди, не може бути самостійним відповідачем у даній справі, заявлені до нього вимоги про відшкодування шкоди є безпідставними, а відтак й не підлягають задоволенню. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до УПП у Волинській області ДПП, Луцького РУП ГУНП у Волинській області, ГУ ДКС України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. \~ \~ \~ \~Враховуючи ту обставину, що у задоволенні позову [PERSON] судом було відмовлено у повному обсязі, підстави для стягнення з відповідачів на його користь судових витрат по справі відсутні. На підставі ст.ст. 15, 16, 23, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду»,

Outcome: dismissed