Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

22.01.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, яким позивався до ДП «Спецагролізинг». В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що він обіймав посаду заступника директора ДП «Спецагролізинг». Наказом №1-К від 29.01.2016 року його було звільнено з займаної посади у зв`язку з неявкою на роботу протягом більше як чотирьох місяців, на підставі листків непрацездатності та табелів обліку робочого часу. Підставою для звільнення було визначено п.5 ч.1ст. 40 КЗпП України, нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. При цьому відповідачем не було виконано вимог чинного законодавства, зокрема щодо його повідомлення про звільнення, вручення наказу та належним чином заповненої трудової книжки, проведення розрахунку при звільненні. З наказом про звільнення він ознайомився лише у процесі вирішення спору по справі №742/2664/18, де зазначені документи були додатками до позовної заяви. Окрім того, під час його непрацездатності, він неодноразово намагався вийти на роботу та приступити до виконання його функціональних обов`язків , проте його не допускали до роботи, що засвідчено у додаткових поясненнях до відзиву на позовну заяву про зобов`язання вчинити дії по справі №742/2664/18 від 13.09.2018 року де ним було зазначено про випадки рейдерського захоплення підприємства. На його адресу неодноразово надходили погрози від новопризначеного на той час директора, вимагання передати ключі до сейфу, техніки, статутних документів, печатки, службових автомобілів та був свідком самовільної заміни замків до вхідних дверей на підприємстві. Трудову книжку йому не повернуто, незважаючи на надіслане повідомлення від 29.01.2016 року. Протягом менше, як чотирьох місяців перебував на лікуванні, про що неодноразово повідомляв відповідача, надсилаючи листи непрацездатності (від 04 вересня №831336; 7 вересня №883548; 21 вересня №883637; 10 серпня №831945; 5 жовтня №882029; 20 листопада №882854; 25 листопада №882451) про звільнення від роботи. Посилаючись на те, що ним робилися спроби вийти на роботу та приступити до виконання покладених на нього функціональних обов`язків і перешкоджання йому в цьому з боку відповідача, вважає, що мало місце переривання обчислення строку хвороби, що має наслідком відсутність підстав для звільнення відповідно до чинного законодавства України. Просив визнати незаконним та скасувати наказ №1-К від 29.01.2016 року ДП «Спецагролізинг» про його - [PERSON] звільнення на підставі п.5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити його - [PERSON] на роботі на посаді заступника директора ДП «Спецагролізинг», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, на відшкодування моральної шкоди стягнути 5 000, 00 гривень. Провадження у справі відкрито 23.01.2019 року з призначенням до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 01.03.2019 року на адресу суду надійшов відзив ДП «Спецагролізинг» на позов [PERSON] , відповідно до якого ДП «Спецагролізинг» просило суд відмовити в його задоволенні повністю з огляду на відсутність матеріально-правових підстав. Зокрема ДП «Спецагролізинг» зазначає, що суддею Прилуцького міського суду Чернігівської області 15.08.2018 року було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі №742/2664/18 за позовом ДП «Спецагролізинг» до [PERSON] , призначиено підготовче засідання у справі на 23.08.2018 року. Копію ухвали про відкриття провадження разом із позовною заявою та доданими до неї документами було надіслано на адресу [PERSON] .. У додатках до позовної заяви, окрім іншого було додано копію наказу ДП «Спецагролізинг» від 29.01.2016 року №1-К та копію телеграми від 29.01.2016 року з доказами надіслання відповідачу [PERSON] .. Рішенням Прилуцького районного суду Чернігівської області від 19.09.2018 року у справі №742/2664/18 за позовом ДП «Спецагролізинг» до [PERSON] , яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.12.2018 року встановлено такі факти: 15.08.2018 року директор ДП «Спецагролізинг» звернувся до Прилуцького міськрайонного суду з цивільним позовом до відповідача. Як вбачається з наказу №1-к від 29.01.2016 року, відповідач по справі перебував на посаді заступника директора ДП «Спецагролізинг» (а.с.4). Наказом директора ДП «Спецагролізинг» №1-К від 29 січня 2016 року [PERSON] звільнено із займаної посади заступника директора ДП «Спецагролізинг» з 29.01.2016 року у зв`язку з нез`явленням на роботі упродовж більше чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності через загальне захворювання (п.5ч.1 ст. 40 КЗпП України) (а.с.4). Вказаний наказ про звільнення відповідачем не оскаржувався. Зазначені обставини у суді першої та апеляційної інстанцій не заперечувались та не спростовані. Також вказав, що у судовому засіданні, в межах зазначеної справи, [PERSON] надавав суду письмові пояснення, зміст яких викладений судом в редакції: «Відповідач у судовому засіданні заявлений позов категорично не визнав та пояснив, що він дійсно, як посадова особа ДП «Спецагролізинг» отримував вище вказану збиральну техніку, проте категорично заперечив подальше її утримання після звільнення, стверджуючи про передачу за договорами відповідального зберігання іншим юридичним особам. Надати докази в підтверджєення передачі вказаного майна він не має можливості, оскільки з 29.01.2016 року був звільнений з ДП «Спецагролізинг», а відповідна документація зберігається в позивача. Судове рішення оприлюднене в ЄДРСР за веб-адресою http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/76590716. Відповідно ДП «Спецагролізинг» вважає, що позов [PERSON] заявлено з пропуском строків, передбачених статтями 228,233 КЗпП України. Закон не передбачає підстав для поновлення зазначених строків, а правовим наслідком пропуску встановлених строків є відмова в задоволенні заявленого позову. Оскаржуваний наказ, про звільнення позивача був виданий 29 січня 2016 року. Позивач отримав повідомлення про звільнення з роботи в січні 2016 року, а до суду за захистом свого порушеного права звернувся лише через три роки, а саме в січні 2019 року. Стверджував представник відповідача, що позивач [PERSON] знав або повинен був за усіма обставинами справи знати про своє звільнення в січні 2016 року, проте протягом тривалого часу не звертався до суду, а тому без поважних причин пропустив строки на звернення до суду. Також звертає увагу суду на те, що сам позивач стверджуючи, що він копію наказу про своє звільнення від 29.01.2016 року отримав у проміжок часу з 15.08. по 23.08.2018 року під час розгляду справи №742/2664/18, і навіть з моменту отримання наказу у цей період часу , то до моменту звернення до суду з позовом минуло значно більше ніж три місяці, що беззаперечно свідчить про пропуск позивачем строку на судовий захист. Крім того, представник відповідача стверджував і про відсутність порушення ДП «Спецагролізинг» права позивача на отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні, що могло б стати відсутністю можливості в останнього для працевлаштування, оскільки з підстав відсутності [PERSON] на роботі у день звільнення, відповідно на його адресу негайно було надіслано повідомлення про те, що він звільнений з роботи та запропоновано з`явитися для отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні. Однак, протягом трьох років [PERSON] не з`явився до ДП «Спецагролізинг» та не повідомив про свою згоду надіслання трудової книжки поштою на зручну йому адресу, а також отримання належних йому грошових коштів у інший спосіб, окрім готівкового. У той же час, за даними публічної інформації отриманої з офіційних джерел позивач [PERSON] є керівником ТОВ «Бізнес-Позитив», ТОВ «Варвинський Цегельний завод», ТОВ «Інтерпромінвест Україна де має отримувати заробітну плату на підставі трудового договору. ДП «Спецагролізинг» категорично не визнає посилання позивача [PERSON] , що його не допускали на робоче місце, не повернення йому трудової книжки з моменту звільнення та виплати розрахунку при звільненні з вини роботодавця, відсутність відомостей про наявність заборгованості з грошових розрахунків перед позивачем, а також завдання йому діями ДП «Спецагролізинг» моральної шкоди. ДП «Спецагролізинг» просило суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. 05.03.2019 року судом постановлено ухвалу про продовження розгляду справи за позовом [PERSON] до ДП «Спецагролізинг» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за правилами загального позовного провадження. 04 серпня 2020 року справу прийнято до провадження головуючим суддею. 14 травня 2021 року постановлено ухвалу про залучення до участі у сраві в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача ДП «Спецагролізинг» - директора Самченка А.А., Міністерство аграрної політики та продовольства України». 14 травня 2021 року судом зобов`язано позивача усунути недоліки його позовної заяви з підстав її невідповідності вимогам частини 3 статті 175 ЦПК України, оскільки позовна заява не містила ціни позову та обгрунтованого розрахунку суми, що стягується - середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Такі вимоги суду позивачем не були виконані, з посиланням на те, що розрахунок, нарахування та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснює виключно роботодавець, позивач обмежився наданням суду інформації з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , за даними, ДП «Спецагролізинг (ідентифікаційний код - 37118591) нарахувало до виплати у січні 2016 року 8 114, 57 гривень, у липні 2015 року 5 656, 31 гривню, у серпні 2015 року - 4361, 74 гривень. Підготовче провадження закрито 01 жовтня 2021 року. У судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 26.04.2022 року відповідач та треті особи явку представників не забезпечили. Позивач [PERSON] просив суд розглянути справу за його відсутності. Приймаючи до уваги, що відповідач ДП «Спецагролізинг» скористалося правом подачі відзиву на позов, вжиті судом заходи щодо належного повідомлення відповідача та третіх осіб [PERSON] , Міністерство аграрної політики та продовольства України про судове засідання, призначене на 26.04.2022 року, а також заяву позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, суд визнав за можливе розглянути справу за позовом [PERSON] до ДП «Спецагролізинг», треті особи [PERSON] , Міністерство аграрної політики та продовольства України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за відсутності сторін та третіх осіб. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до ДП «Спецагролізинг про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне. Правилами статтей 12, 13 ЦПК України встановлено, що: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до правил частин першої, четвертої та п`ятої статті 82 цього Кодексу встановлено, що: обставини, які визнаються учасниками справи , не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників; обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) перебував у трудових відносинах з державним підприємством «Спецагролізинг» ідентифікаційний код підприємства 37118591). 29 січня 2016 року директор ДП «Спецагролізинг» А.Самченко видав наказ №1-К. про звільнення [PERSON] , заступника директора з 29.01.2016 року у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності через загальне захворювання на підставі пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України. Зробив розпорядження бухгалтерії провести з [PERSON] повний розрахунок відповідно до чинного законодавства. (а.с.6). Звертаючись 21.01.2019 року до суду з позовом про поновлення на роботі у ДП «Спецагролізинг» на посаді заступника директора, позивач [PERSON] послався на те, що ДП «Спецагролізинг», видавши 29.01.2016 року наказ про його звільнення, не виконало вимоги чинного законодавства, зокрема щодо його повідомлення про звільнення, вручення наказу та належним чином заповненої трудової книжки, проведення розрахунку при звільненні. Також позивач стверджував, що протягом періоду непрацездатності він неодноразово намагався вийти на роботу та приступити до виконання своїх функціональних обов`язків, однак його не допускали до роботи, з наказом про звільнення ознайомився у процесі судового розгляду справи №742/2664/18 , де зазначені документи були додатками до позовної заяви відповідача та доказами по справі. Представник відповідача, заперечуючи проти позову [PERSON] , у відзиві на позов, послався на відсутність фактів щодо перешкоджання позивачу [PERSON] приступити до виконання ним свої функціональних обов`язків заступника директора ДП «Спецагролізинг», належне повідомлення останнього про звільнення та необхідність з`явитися до підприємства для отримання трудової книжки і розрахунку при звільненні, а у випадку неможливості повідомити про можливість надсилання трудової книжки на його адресу поштою та реквізити для перерахування грошових коштів. Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Статею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Трудові відносини регулюються КЗпП України та іншими актами законодавства, прийнятими згідно до нього. Власник, або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватися законодавства про працю. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За даними листків непрацездатності на ім`я [PERSON] , місце роботи ДП «Спецагролізинг»: Серії АГФ №883548 виданим 07 вересня 2015 року Поліклінічним відділенням Прилуцької центральної районної лікарні [PERSON] був звільнений від роботи з 07 вересня по 20 вересня 2015 року включно; Серії АГФ №883637 виданим 21 вересня 2015 року Ладанською районною лікарнею №2 Прилуцького району Чернігівської області, [PERSON] буз звільнений від роботи з 21 вересня по 02 жовтня 2015 року; Серії АГФ №882029 виданим 05 жовтня 2015 року Поліклінічним відділенням Прилуцької центральної районної лікарні, [PERSON] звільнений від роботи з 05 жовтня по 23 жовтня 2015 року включно; Серії АГФ №882854 виданим 20 листопада 2015 року Прилуцькою центральною районною лікарнею, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 26 жовтня по 20 листопада 2015 року; Серії АГФ №882451 виданим 25 листопада 2015 року Ладанською районною лікарнею Прилуцького району Чернігівської області , [PERSON] був звільнений від роботи з 25 листопада по 04 грудня 2015 року (а.с.170-174). Наразі, на підставі зазначених вище листків непрацездатності, що були надані позивачем на вимогу суду в оригіналі, позивач [PERSON] не виконував функціональні обов`язки заступника директора ДП «Спецагролізинг» з 07 вересня по 04 грудня 2015 року, за виключенням часу з 21листопада по 24 листопада 2015 року. У той же час позивач, звертаючись до суду з позовом, стверджував, що ним були надані відповідачу листки непрацездатності від: 04 вересня №831336; 07 вересня №883548; 21 вересня №883637; 10 серпня №831945; 05 жовтня №882029; 20 листопада №882854; 25 листопада №882451. За відсутності оригіналів листків непрацездатності від 04 вересня №831336 та 10 серпня №831945, а копії яких додані в додатку до позовної заяви не є читаємими, у суду відсутні підстави для висновку, що позивач був відсутнім на роботі з 10 серпня 2015 року. Не можуть бути залишені поза увагою суду обставини, що відповідно до останнього листка непрацездатності Серії АГФ №882451 виданого 25 листопада 2015 року Ладанською районною лікарнею Прилуцького району Чернігівської області , [PERSON] був звільнений від роботи з 25 листопада по 04 грудня 2015 року, а з 05 грудня 2015 року мав обов`язок приступити до роботи і звільнений був відповідачем тільки 29 січня 2016 року з підстав нез`явлення на роботі протягом більш, як чотирьох місяців підряд. Заперечуючи проти звільнення 29 січня 2019 року, позивач посилається на те, що він менш як чотири місяці перебував на лікуванні, про що повідомляв відповідача, надсилаючи листки непрацездатності , ним робилися спроби вийти на роботу та приступити до виконання покладених на нього обов`язків, однак у цьому йому перешкоджав відповідач, а тому мало місце переривання обчислення строку хвороби, що в свою чергу має наслідком відсутність підстав для звільнення відповідно до чинного законодавства. Відповідач заперечив твердження позивача, про його намір приступити до виконання своїх обов`язків і вчинення таких дій. Незважаючи на невиконання відповідачем обов`язку роботодавця доводити суду наявність законних підстав для звільнення працівника суд також не може прийняти зазначені вище твердження позивача [PERSON] як підставу для переривання обчислення строку його нез`явлення на роботі з 05 вересня 2015 року, що робить його звільнення з підстав, передбачених пунктом п`ятим частини першої статті 40 КЗпП України незаконним, оскільки сам позивач тільки послався на вчинення ним спроб приступити до виконання своїх обов`язків заступника директора ДП «Спецагролізинг», однак не послався на те, коли такі спроби та у який спосіб мали місце. Отже, суд вважає, що відповідач був позбавлений можливості визначитися зі способом спростування тверджень позивача, що ДП «Спецагролізинг» протиправно не допустило [PERSON] у період його непрацездатності до роботи. ДП «Спецагролізинг» обрало спосіб звільнення позивача [PERSON] 29 січня 2016 року з підстав, передбачених пунктом п`ятим частини першої статті 40 КЗпП України, таке рішення роботодавця [PERSON] оскаржив до суду тільки 21 січня 2019 року. Правилами статтей 233,234 КЗпП України встановлено: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськміського суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Пленум Верховного Суду України у пункті № 4 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив: встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлю або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, про поновлення на роботі стверджував, що з наказом про його звільнення ознайомився лише у процесі вирішення спору по справі №742/2664/18, де зазначені документи були додатками до позовної заяви відповідача та доказами по справі. До позовної заяви, яка є предметом розгляду, позивачем було додано копію його відзиву на позовну заяву про зобов`язання вчинити дії №456 від 07.08.2018 року датованого 22.08.2018 року , що подавався [PERSON] до Прилуцького міськрайонного суду, як відповідачем, позивач ДП «Спецагролізинг». (а.с.13-17). Представник відповідача, в обгрунтування заперечень щодо пропуску позивачем [PERSON] строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, додав копію додаткових письмових пояснень відповідача [PERSON] до відзиву на позовну заяву про зобов`язання вчинити дії по справі №742/2664/18 до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області, датовані 13 вересням 2018 року, де він зазначає: « Як зазначається в позовній заяві, відповідача було звільнено (Наказ №1-К від 29.01.2016 р.) з роботи у зв`язку з неявкою на роботу протягом більше як чотирьох місяців, про що його було повідомлено телеграмою від 29.01.2016 року»; «Зокрема відповідачу і досі не повернули трудову книжку, яку мали б віддати відповідно до тексту надісланої йому телеграми, що додана позивачем до позовної заяви. З`явившись за вказаною у телеграмі адресою відповідач не зміг отримати трудову книжку.» (а.с.50). Крім того, зі змісту рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.09.2018 року у справі №742/2664/18 за позовом ДП «Спецагролізинг» до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, яке набрало законної сили 06.12.2018 року встановлено, що: «15.08.2018 року директор ДП «Спецагролізинг» звернувся до Прилуцького міськрайонного суду з цивільним позовом до відповідача по справі за позовом про зобов`язання вчинити дії, а саме - зобов`язати [PERSON] повернути позивачеві зернозбиральні комбайни»; «Відповідач в судовому засіданні заявлений позов категорично не визнав та пояснив, що він дійсно, як посадова особа ДП «Спецагролізинг» отримував вище вказану зернозбиральну техніку, проте категорично заперечив подальше її утримання після звільнення, стверджуючи про передачу за договорами відповідального зберігання іншим юридичним особам. Надати докази в підтвердження передачі вказаного майна він не має можливості, оскільки з 29.01.2016 року був звільнений з ДП «Спецагролізинг», а відповідна документація зберігається в позивача.». (а.с.51-52). 24 січня 2019 року Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду, розглянувши касаційну скаргу ДП «Спецагролізинг» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ДП «Спецагролізинг» до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії ухвалив витребувати з Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області цивільну справу №742/2664/18 за позовом ДП «Спецагролізинг» до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії. (а.с.58). Наразі, з наданого позивачем у додатку до позовної заяви доказу - копії його відзиву на позовну заяву усправі №2/742/1131/18, датованого 22.08.2018 року, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] ознайомився з наказом про його звільнення від 29.01.2016 року - 22.08.2018 року. З наданих відповідачем доказів на підтвердження повідомлення позивача [PERSON] про його звільнення, а саме копії телеграми від 29.01.2016 року та додаткових письмових пояснень [PERSON] , як відповідача у справі №2/742/1131/18, де останній зазначає, що, з`явившись за вказаною у телеграмі адресою не зміг отримати трудову книжку, у суду наявні підстави для висновку, що [PERSON] отримав повідомлення ДП «Спецагролізинг» про його звільнення 29.01.2016 року, надіслане на його адресу телеграфним засобом зв`язку у січні місяці 2016 року. З огляду на правила статті 233 КЗпП України, якими встановлено строк на оскарження наказу про звільнення протягом одного місяця, то з урахуванням тверджень позивача у справі [PERSON] ним порушено строк на звернення до суду з позовом з 22.09.2018 року протягом чотирьох місяціі, а з урахуванням тверджень представника позивача з 01.03.2016 року протягом двох років і одинадцять місяців. У суду відсутні підстави для поновлення позивачу [PERSON] строку на звернення до суду з позовом щодо оскарження наказу ДП «Спецагролізинг» про його звільнення від 29.01.2016 року. Позивач [PERSON] , не обгрунтував чому він пропустив місячний строк на оскарження наказу про його звільнення, а встановлені судом обставини, що [PERSON] , отримавши ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 серпня 2018 року про відкриття провадження у справі №7422664/18 за позовом ДП «Спецагролізинг» до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, вже 22.08.2018 року подавав до суду відзив на позовну заяву, 13 вересня 2018 року подав до суду додаткові письмові пояснення до відзиву на позовну заяву про зобов`язання вчинити дії по справі №742/2664/18, 19 вересня 2018 року брав участь у судовому розгляді цієї ж справи, а до суду з позовом про оскарження наказу про його звільнення від 29.01.2016 року звернувся тільки 21 січня 2019 року, відповідно у суду відсутні підстави для висновку про наявність поважних причин, які перешкоджали б [PERSON] у встановлений законом місячний строк оскаржити до суду наказ про його звільнення. Правовий аналіз цієї норми матеріального права, а також встановлених судом обставин справи є підставою для висновку про те, що позивач без поважних на те причин пропустив, встановлений правилами статті 233 КЗпП України строк на оскарження наказу від 29.01.2016 року про його звільнення, відповідно суд приходить до висновку, про відсутність підстав для поновлення пропущеного позивачем строку для звернення до суду з позовом щодо оскарження наказу про звільнення і з цих же підстав відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ДП «Спецагролізинг» про поновлення на роботі . Що ж стосується решти позовних вимог [PERSON] до ДП «Спецагролізинг» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, то вони також не підлягають задоволенню судом з огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про його поновлення на роботі, а вимоги про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовної вимоги про понослення на роботі. Судові витрати щодо сплати судового збору, згідно зі статтею 141 ЦПК України віднести на рахунок держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, а за результатами судового розгляду заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed