Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Планета страхування» суму еквівалентну на дату прийняття рішення судом 5 673,76 доларів США, витрати з оплати професійної правничої допомоги у розмірі 4 700 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31.10.2007 між нею та ПрАТ «Страхова компанія «Планета Страхування» укладено договір добровільного страхування життя №1232/1007-3, відповідно до умов яких вона була зобов`язана сплачувати страхові платежі, а ПрАТ «Страхова компанія «Планета Страхування» зобов`язалося надати фінансову послугу у вигляді страхування життя та здійснення страхової виплати у випадках передбачених договорами. 01.08.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання договору та виплату викупної суми, до якої долучив усі необхідні документи. Дана заява залишилась без виплати. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2020 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви з додатками відповідачем не отримано, а конверт з відправленням повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Позивач копію ухвали суду отримав в електронному вигляді шляхом доставки на електронну пошту, вказану його представником у позові. Відповідач не використав право на подання відзиву. Від позивача заяв, клопотань не надійшло. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Згідно ч.1 ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Вимоги ч.1 ст. 16 цього Закону встановлюють, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Судом встановлено, що 31.10.2007 між Закритим акціонерним товариством «СК «Планета Страхування» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Планета Страхування» та позивачем, було укладено Договір добровільного страхування життя №1232/1007-3, з визначеним строком дії Договору 30 років. Відповідно до п. 2.2 Договору, застрахованою особою за цією угодою є [PERSON] , [INFO] . Відповідно до пункту 15.6.4 Договору, невід`яємною частиною даного договору є «Правила добровільного страхування життя з додатковими ризиками». Відповідно до п. 13.1.9 «Правил добровільного страхування життя з додатковими ризиками», за дія Договору страхування припиняється та втрачає чинність за згодою сторін, а також у наступних випадках, зокрема, за ініціативою Страхувальника, якщо це передбачено умовами Програми страхування. У цьому випадку виплата викупної суми здійснюється згідно з умовами Програми страхування. При щорічному внесенні страхових внесків або при виплаті страхових внесків згідно з п. 5.6 цих Правил отримання викупної суми стає можливим тільки по закінченню другого року дії Договору страхування. У разі дострокового припинення дії Договору страхування за вимогою Страхувальника, якщо ця вимога не пов`язана з невиконанням Страховиком умов Договору страхування, або за вимогою страховика, якщо його вимога зумовлена порушенням Страхувальником умов Договору страхування, Страхувальнику виплачується викупна сума. Про намір достроково припинити дію Договору страхування Страхувальник повинен письмово сповістити Страховика не пізніше, ніж за 30 днів до дати припинення. Виходячи з положень ст.28 Закону України «Про страхування», дію договору страхування може бути достроково припинено за вимогою страхувальника або страховика, якщо це передбачено умовами договору страхування. Дія договору особистого страхування не може бути припинена страховиком достроково, якщо на це немає згоди страхувальника, який виконує всі умови договору страхування, та якщо інше не передбачено умовами договору та законодавством України. Про намір достроково припинити дію договору страхування будь-яка сторона зобов`язана повідомити іншу не пізніш як за 30 календарних днів до дати припинення дії договору страхування, якщо інше ним не передбачено. У разі дострокового припинення дії договору страхування життя страховик виплачує страхувальнику викупну суму, яка є майновим правом страхувальника за договором страхування життя. Якщо вимога страховика зумовлена невиконанням страхувальником умов договору страхування, страхувальнику повертається викупна сума. Викупна сума - це сума, яка виплачується страховиком у разі дострокового припинення дії договору страхування життя та розраховується математично на день припинення договору страхування життя залежно від періоду, протягом якого діяв договір страхування життя, згідно з методикою, яка проходить експертизу в Уповноваженому органі, здійснена актуарієм і є невід`ємною частиною правил страхування життя. Уповноважений орган може встановити вимоги до методики розрахунку викупної суми. 20.07.2020 позивач звернулася до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Планета Страхування» із заявою про виплату викупної суми за договору добровільного страхування життя №1232/1007-3 від 31.10.2007. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України. Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як встановлено судом, на підставі розпоряджень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 12 грудня 2017 року № 4464 було анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг в частині проведення добровільного страхування життя ПАТ «СК «Планета Страхування» на підставі заяви. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду нагадала, що відповідна правова позиція з цього приводу була викладена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). За її змістом зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, може вносити двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, розглядаючи заяву в межах заявлених позивачем вимог, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому їх дослідженні, приймаючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнути понесені позивачем у зв`язку з виконанням цього договору, з відповідача викупну суму в розмірі 5 673,76 доларів США. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (дивись постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім витрати на правничу допомогу у розмірі 4 700 грн, що підтверджуються Договором про надання правничої (правової) допомоги №51 від 10.07.2020, Додатковою угодою № 1, Актом виконаних послуг та меморіальним ордером. На підставі викладеного,

Outcome: partial