Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

16 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони з 07 липня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. В період перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали домоволодіння [ADDRESS] , право власності на яке було зареєстровано у відповідному державному реєстрі за відповідачем як за єдиним власником. За таких обставин, посилаючись на те, що в період шлюбу відповідач не бажав укладати з позивачем договір про поділ домоволодіння, наразі позивач позбавлена можливості розпоряджатись належною їй Ѕ часткою у праві власності на спірне домоволодіння, в якому позивач зараз і мешкає, остання просила суд здійснити поділ вищевказаного домоволодіння між сторонами, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частку такого домоволодіння. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 28 жовтня 2021 року відповідачем через свого представника подано до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання домоволодіння особистою приватною власністю, в обґрунтування якого зустрічний позивач послався на те, що 14 грудня 2012 року матір зустрічного позивача продала належну їй квартиру [ADDRESS] за 36000 доларів США, а 19 грудня 2012 року [PERSON] було придбано спірне домоволодіння за 26256 доларів США (еквівалент) за кошти, отримані ним від своєї матері від продажу власної квартири. Матір зустрічного позивача іншого житла собі не придбавала і не має, мешкає також за адресою спірного домоволодіння. Крім того, зустрічний позивач взяв у борг у [PERSON] 6000 доларів США для проведення ремонту вищевказаного домоволодіння. За таких обставин, посилаючись на те, що спірне домоволодіння було придбано за особисті кошти зустрічного позивача, а отже не є спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] просив суд визнати спірне домоволодіння його особистою приватною власністю, а у задоволенні первісного позову відмовити. Також 28 жовтня 2021 року відповідачем за первісним позовом подано відзив на первісний позов, який за своїм змістом фактично повторює зміст зустрічної позовної заяви, зводиться до тверджень про те, що спірне домоволодіння є особистою приватною власністю [PERSON] , а тому останній просить відмовити у задоволенні первісного позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року поновлено [PERSON] , його представнику строк для подання до суду зустрічної позовної заяви, останню прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження. Цією ж ухвалою вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче засідання. 16 листопада 2021 року представником [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому сторона відповідача за зустрічним позовом просить відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неналежність як доказу розписки матері позивача про отримання нею коштів за продаж власної квартири 36000 доларів США, оскільки в тексті нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири вказана інша, значно менша вартість продажу квартири 167717 гривень. В той же час, вартість купівлі спірного домоволодіння є більшою 209786 гривень. Акцентував представник зустрічного відповідача і на зазначення в тексті нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірного домоволодіння наявності згоди зустрічного відповідача, як дружини, на вчинення такого правочину, дію презумпції спільної майна подружжя, яку зустрічний позивач належним чином не спростував. Послався представник зустрічного відповідача і на те, що зустрічний відповідач на момент купівлі спірного домоволодіння перебувала у відпустці по догляду за спільною дитиною сторін, джерелом придбання спірного домоволодіння були спільні кошти сторін виплати на дитину сторін, а також кошти [PERSON] на її дитину від іншого шлюбу та кошти, які зустрічний відповідач отримувала від своєї матері та свекрові з-за кордону, які використовувались і для погашення отриманої позики в розмірі 6000 доларів на придбання спірного домоволодіння. Отримана зустрічним позивачем позика погашалась за рахунок коштів сімейного бюджету сторін. Вказав представник також на те, що зустрічним позивачем не доведено належними доказами факт отримання ним у свою власність від матері коштів від продажу її квартири. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, справу призначеного до судового розгляду по суті. В останнє судове засідання позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом, її представники не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Натомість від представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності такого представника, вказано про підтримання первісних позовних вимог та прохання відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представники відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, просили задовольнити зустрічний позов з викладених у заявах по суті спору, поданих стороною первісного відповідача/зустрічного позивача, підстав та обставин. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної вище явки учасників справи. Вислухавши учасників розгляду справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 07 липня 2012 року між сторонами у справі було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Адамівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області за актовим записом №03. Від шлюбу сторони мають спільну дитину дочку [PERSON] , [INFO] . 01 березня 2021 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, ухваленим за наслідком розгляду цивільної справи №199/149/21 (провадження №2/199/1548/21), вирішено шлюбу між сторонами розірвати. Рішення суду набрало законної сили 01 квітня 2021 року. Наведені трьома абзацами вище фактичні обставини встановлені судом у відповідності до ст.82 ч.ч.1, 4 ЦПК України із пояснень учасників справи, їх заяв по суті справи, копії свідоцтва про народження, а також зі змісту рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2021 року по справі №199/149/21 (провадження №2/199/1548/21), яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи (а.с.1-4, 11, 15-16, 34-37, 56-59, 88). 19 грудня 2012 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №2991, придбано домоволодіння [ADDRESS] . Придбання відповідачем домоволодіння здійснено за 209786 гривень (п.5 договору), що за курсом НБУ станом на момент укладення договору становило еквівалент 26246,22 доларів США, при цьому зміст договору не містить жодних посилань та застережень про придбання домоволодіння відповідачем на особисті кошти. Натомість, згідно п.11 договору від позивача [PERSON] , як дружини покупця-відповідача, перед укладенням договору була отримана нотаріально посвідчена письмова згода на укладення означеного договору купівлі-продажу домоволодіння. Згідно п.8 цього договору купівлі-продажу домоволодіння його сторонам державним нотаріусом було роз`яснено низку норм законодавства, а також правові наслідки у разі приховування дійсної продажної вартості відчужуваного домоволодіння. В той жде день на підставі зазначеного договору право власності на спірне домоволодіння було зареєстровано у відповідному державному реєстрі за відповідачем [PERSON] як за одноосібним його власником. Наведені обставини підтверджуються копією вказаного договору, копіями витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією витягу з державного реєстру правочинів, копією технічного паспорту на спірне домоволодіння (а.с.5-10, 12-14, 42, 64). 17 грудня 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] в рахунок повернення боргу грошові кошти в розмірі 6000 доларів США, які [PERSON] надавались в борг 13 грудня 2012 року саме на купівлю спірного домоволодіння. Викладене підтверджується копією розписки (а.с.48, 70). Також судом встановлено, що позивач [PERSON] на момент реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] , а також після народження спільної дитини сторін перебувала у відпустці по догляду за дитиною спочатку за першою своєю дитиною, а потім і за спільною дитиною сторін, отримуючи відповідну державну соціальну допомогу на дітей (щомісячна одноразова допомога при народженні дитини, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), а також грошові перекази з-за кордону від своїх родичів за період як до купівлі спірного домоволодіння, так і після. Викладені обставини підтверджуються наявними у справі копіями довідок про рух коштів на банківському рахунку, про отриману державну соціальну допомогу, показами свідків [PERSON] , [PERSON] , показами допитаної в якості свідка позивача [PERSON] , а також встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України (а.с.89-93, 97-103). 14 грудня 2012 року [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] , на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу квартири продала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Згідно п.2.1 означеного договору продаж квартири вчинено за 167717 гривень, що за курсом НБУ на день продажу становило еквівалент 20982,99 доларів США, така ж вартість квартири у національній валюті України вказана і у п.2.4 договору при наведенні результатів оцінки вартості предмета продажу згідно відповідного звіту оцінювача. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 27 жовтня 2021 року за [PERSON] не зареєстроване право власності на інше нерухоме майно після продажу нею вищевказаної квартири. Наведені фактичні обставини підтверджуються копією відповідного договору купівлі-продажу квартири, інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, копією рішення суду від 22 травня 2001 року, копією розпорядження органу приватизації (а.с.38-40, 43-47, 60-62, 65-69). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім наведеного вище договору купівлі-продажу домоволодіння, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17. Стосовно обставин спірних правовідносин, то в ході розгляду справи було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 07 липня 2012 року по 01 квітня 2021 року, в ході якого проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували спільну дитину дочку [PERSON] , [INFO] . При цьому у вказаний період, а саме 19 грудня 2012 року сторонами було придбано спірне домоволодіння [ADDRESS] , в якому подружжя, зробивши ремонт, оселилось разом зі спільною дитиною. Право власності на вказане домоволодіння одразу після його придбання було зареєстроване за відповідачем [PERSON] як за одноосібним власником. При цьому, між сторонами відсутні будь-які належним чином оформлені домовленості, зокрема шлюбний договір, на підставі яких спірне домоволодіння може бути безумовно віднесено до особистої приватної власності відповідача [PERSON] . Разом з тим, позивач [PERSON] на момент реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] , а також після народження спільної дитини сторін і придбання спірного домоволодіння перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Викладені фактичні обставини за змістом норм ст.ст.60, 61, 63, 64 СК України дозволяють суду дійти висновку, що з огляду на встановлену законом презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не зважаючи на те, за ким з них зареєстроване права власності на нього, спірне домоволодіння є спільним майном сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно, позивач має право на поділ такого майна, який, з огляду на те, що річ є неподільною, сторони та їх спільна дитина дотепер проживають у домоволодінні, має відбутись шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної часткової власності на таке домоволодіння. І такі частки, враховуючи відсутність між сторонами належним чином оформлених домовленостей, а також відсутність визначених ст.70 СК України підстав, є рівними і мають станови по 1/2 для кожного із колишнього подружжя. Заявляючи зустрічні позовні вимоги про визнання спірного домоволодіння своєю особистою приватною власністю і тим самим намагаючись спростувати презумпцію спільності майна подружжя, відповідач [PERSON] послався на норми п.п.2, 3 ч.1 ст.57 СК України, вказуючи, що спірне домоволодіння було придбане ним, хоча і в період шлюбу з позивачем [PERSON] , однак за його особисті кошти, які були подаровані йому його матір`ю [PERSON] після продажу останньою належної їй квартири, а також враховуючи кошти, позичені самим [PERSON] . Такі твердження позивача суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки вони не знайшли свого належного підтвердження в ході розгляду справи, а відтак і не спростували презумпцію спільності майна подружжя. Так, під час розгляду справи дійсно встановлено отримання [PERSON] у позику 6000 доларів США, які згідно змісту розписки були призначені саме для купівлі спірного домоволодіння. Однак, суд позбавлений можливості такі кошти вважати особистими коштами [PERSON] , оскільки з огляду на їх призначення, а саме використання в інтересах сім`ї (купівля житла для своєї сім`ї), в контексті ст.61 СК України такі кошти є спільним майном подружжя, як і спільним став обов`язок з їх повернення позикодавцю, що здійснювалось сторонами спільними зусиллями. Відсутні в суду достатні підстави вважати придбаним спірне домоволодіння відповідачем [PERSON] за особисті кошти, отримані від його матері, оскільки стороною вказаного відповідача не подано суду належних та допустимих доказів цього. [PERSON] та його представники, мотивуючи зустрічні позовні вимоги та стверджуючи про придбання домоволодіння вказаним відповідачем за особисті кошти, посилались на те, що він ці кошти отримав від своєї матері після продажу останньою напередодні належної їй кватири за 36000 доларів США. В той же час, відповідно до копії договору купівлі-продажу такої кватири вартість її продажу склала 167717 гривень, що за курсом НБУ на день продажу становило еквівалент 20982,99 доларів США, а відтак навіть при дійсності таких тверджень [PERSON] кошти його матері не покривають всієї ціни придбання спірного домоволодіння, що в будь-кому разі не дозволяє стверджувати, що таке домоволодіння є особистою приватною власністю [PERSON] . Щодо отриманих останнім у позику 6000 доларів США, то неможливість оцінки таких коштів як особистих коштів відповідача судом обґрунтовувалась вище. При цьому, суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ дійсної вартості проданої матір`ю відповідача квартири копію розписки останньої про отримання за продаж квартири від покупця саме 36000 доларів США, оскільки за змістом ст.ст.204, 628, 632, 638, 655-657, 691 ЦК України ціна товару є однією із обов`язкових умов договору купівлі-продажу, в тому числі нерухомості, і саме ціна, зазначена у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2012 року, має братися до уваги судом, а не подані в подальшому будь-які документи, які не є складовою цього договору, який до того ж недійсним в частині ціни продажу майна не визнавався. Більш того, при допиті в якості свідка матір відповідача [PERSON] не змогла пояснити різницю у вартості продажу квартири, зазначеної у договорі та розписці. Відтак, означена копія розписки не може бути оцінена судом як належний, допустимий та достовірний доказ. З цих же підстав суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON] щодо вартості продажу квартири, а також покази свідка [PERSON] , оскільки остання при укладенні договору купівлі-продажу квартири присутня не була, а про заявлену у зустрічному позові вартість продажу квартири [PERSON] дізналась зі слів останньої. Не знайшли свого належного підтвердження і твердження сторони відповідача [PERSON] про передання останньому його матір`ю для купівлі спірного домоволодіння грошових коштів, отриманих [PERSON] від продажу її квартири, оскільки за змістом ст.ст.207, 209, 638, 639, 717-719 ЦК України для того, щоб належні останній від продажу квартири кошти стали особистою приватною власністю [PERSON] , та за них він міг би придбати у особисту приватну власність спірне домоволодіння в розумінні ст.57 ч.ч.1 п.п.2, 3 СК України, такі кошти мали б бути передані від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору дарування, який з огляду на заявлену суму коштів мав бути письмовим та нотаріально посвідченим. Відтак, саме наявність такого договору за викладених у зустрічному позові фактичних обставин є належним та допустимим доказом наявності у відповідача особистих коштів для придбання спірного домоволодіння у період шлюбу з позивачем у свою особисту приватну власність. Однак, такого доказу суду не подано, а покази свідка, з огляду на викладене та норми ст.ст.218, 219 ЦК України, не є допустимим доказом в розумінні ст.78 ч.2 ЦПК України. Більш того, зі змісту договору купівлі-продажу спірного домоволодіння вбачається надання позивачем, як дружиною покупця [PERSON] , згоди на укладення такого договору та купівлю спірного домоволодіння, що може мати місце в розумінні ст.65 СК України лише при розпорядженні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яким згідно ст.61 СК України, ст.ст.190, 192, 193 ЦК України є і спільні кошти подружжя. Крім того, договір купівлі-продажу спірного домоволодіння не містить жодних посилань на його придбання відповідачем за особисті кошти. Означене дає суду додаткові підстави для оцінки спірного домоволодіння як спільної сумісної власності сторін. За таких обставин первісні позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд виходив також із того, що позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною сторін, що є поважною причиною, не зобов`язана була мати власний дохід. При цьому, судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач мала в розпорядженні певну суму власних коштів, а доказів їх не використання в якості спільного бюджету тоді ще подружжя сторін, в тому числі на придбання спірного домоволодіння та повернення позики, отриманої відповідачем, сторонами суду не подано. Разом з тим, зустрічні позовні вимоги, які фактично є взаємовиключними із первісними, враховуючи, що [PERSON] в ході розгляду справи не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, придбаного в період шлюбу, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: approved