Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Позивачка 11 лютого 2022 року звернулась до суду із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона уклала шлюб з відповідачем 10 травня 2016 року, від якого мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося та шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу неможливе, а тому позивачка просить шлюб між нею та відповідачем розірвати та залишити їй теперішнє прізвище. Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивачка не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог (а.с.15). Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності (а.с.17). Оскільки учасники справи висловили свою позицію щодо заявлених вимог у поданих до суду заявах та їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд ухвалив розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали шлюб 10 травня 2016 року (а.с.3), проте на час звернення до суду шлюбні відносини не підтримують. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] (а.с.3). Згідно зі статтею 51 Конституції України та статтею 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Згідно з ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Положеннями ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивач скористався своїм правом на добровільність шлюбу та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує, тому суд вважає встановленим, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тому вимоги позивачки щодо залишення їй шлюбного прізвища підлягають задоволенню. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачці належить повернути з державного бюджету 496,20 грн., що складає 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст.ст.110, 112 СК України,

Outcome: approved