Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, житлового будинку, серія та номер: 2-2472, виданий 30.10.2015 року, Біляївської районної державної нотаріальною конторою Одеської області та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25732671 від 30.10.2015 року, житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: загальна площа (кв.м): 85,8, житлова площа (кв.м): 52,8, матеріали стін: черепашник, [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 5121010100:02:004:0598, реєстраційний номер: 444206151210, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0,0731 га; та договір дарування, земельної ділянки, серія та номер: 2-2475, виданий 30.10.2015 року, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 25733330 від 30.10.2015 року, кадастровий номер 5121010100:02:004:0598, адреса: [ADDRESS] , дата державної реєстрації земельної ділянки: 21.07.2014 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Управління Держземагентства у Біляївському районі Одеської області, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та витребувати у відповідача житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: Загальна площа (кв.м): 85.8, житлова площа (кв.м): 52.8, матеріали стін: черепашник [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . 26 липня 2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Сурженко І.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] . В процесі оформлення спадщини позивачеві стало відомо, що державним нотаріусом Грабовенко-Ворсуляк Д.М. було посвідчено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Сторонами вказаних договорів були бабуся позивача [PERSON] та її сусідка по суміжній ділянці огороду. Позивачка зазначає, що її бабуся зловживала спірними напоями та могла бути свідомо ведена в оману сусідкою. Крім цього позивачем зазначено, що за пів року до цього саме за кошти позивачки, було виготовлено правовстановлюючі документи. Також позивачка зазначає, що після трагічної загиблі її батьків (рідного сину [PERSON] ) дівчатка, що залишилися сиротами, перебували на утриманні бабусі. Зокрема позивачка до сьогоднішнього дня прописана за адресою спірного будинку. Метою виготовлення документів, були наміри бабусі подарувати онукам житловий будинок. У зв`язку з чим, позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 03.11.2021 року [PERSON] було відкрито загальне позовне провадження по справі з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 10.02.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні на позові наполягав та просив позов задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що [PERSON] перебувала у свідомості та розуміла свої дії, що підтверджується відповідними довідками, це було її добровільне бажання укласти договір дарування будинку та земельної ділянки на користь відповідачки, яка її доглядала, це її особисте право на розпорядження щодо її власного майна, так як онука [PERSON] останнім часом з бабусею не проживала, переїхала проживати за іншою адресою, тому [PERSON] було укладено відповідні договори з її особистого розпорядження. Щодо вимоги про витребування майна із володіння, то вказана вимога взагалі не підлягає задоволенню в розумінні ст. 388 ЦК України, так як тільки власник майна має право на його витребування, тому є недоведеним, яке відношення позивач має до вказаного майна. У зв`язку з чим, просила позов залишити без задоволення. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона знає [PERSON] , вона була рідною сестрою її чоловіка, також знає [PERSON] , між ними були добрі відносини, вони далекі родичі. [PERSON] спочатку приховувала з приводу подарунка будинку на користь [PERSON] , вже потім розповіла. Позивачка по справі з дитинства проживала з бабусею до 2009 року, потім вийшла заміж та переїхала до іншого місця мешкання, також там проживала друга онука [PERSON] , яка також потім пішла жити на квартиру. [PERSON] все усвідомлювала та розуміла, також свідок зазначила, що не чула щоб [PERSON] хотіла залишити своє майно онуці. Своє майно вона хотіла залишити [PERSON] , оскільки та її доглядала. Також вказала, що [PERSON] заморозила пальці та їх відрізали. На теперішній час в будинку ніхто не проживає. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в 2014 році до неї звернулась [PERSON] для зібрання пакету документів для оформлення договору купівлі-продажу, оскільки у неї не було правовстановлюючих документів на майно. З цього приводу вона збирала документи для того щоб подарувати своє майно онукам. Свідок зазначила, що вона раніше працювала в агентстві нерухомості, тому могла допомогти зібрати документи. По документам свідок сказала [PERSON] зібрати довідки з кабінету наркологу та психолога, потім привела [PERSON] до нотаріуса, при цьому не була з нею присутньою у нотаріуса. [PERSON] працювала, тому у неї були кошти. Свідок зазначила про те, що у неї не було довіреності, тому [PERSON] сама ходила та збирала всі довідки, їй би особисто ніхто не надав довідки. [PERSON] все розуміла, алкоголь при ній не вживала. Потім була розмова, щоб подарувати своє майно двоюрідній племінниці [PERSON] , оскільки вона за нею доглядала та прибирала, після оформлення договору дарування [PERSON] залишилась проживати у будинку. Одночасно свідок [PERSON] надала суду пояснення, що саме позивач [PERSON] була замовником оформлення правовстановлюючих документів та безпосередньо сплачувала за послуги грошові кошти. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знала [PERSON] та її сім`ю, її старша онука вийшла заміж, а [PERSON] залишилась біля бабусі. [PERSON] також знає, сім`я проживає по сусідству. Онуки проживали довго з [PERSON] , потім онука [PERSON] вийшла заміж та переїхала, не проживає за адресою майже 10 років. Також пояснила, що чула з приводу оформлення документів на майно її онуками, з приводу договору - дарування [PERSON] та [PERSON] свідку нічого не відомо. Також зазначила, що [PERSON] любила зловживати алкоголем. Свідок [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що знає [PERSON] , з нею проживали її онуки - [PERSON] , [PERSON] та батько [PERSON] , до 2008 року. Потім [PERSON] вийшла заміж та пішла з дому, [PERSON] також почала проживати з хлопцем пішла з дому, приблизно з 2017 року. Свідок зазначила, що дружить з онуками з дитинства, була вхожа до будинку, через день була у них в гостях. За неділю рази 3-4 [PERSON] приходила до бабусі та приносила їжу. З приводу дарування будинку нічого не відомо, разом з тим відомо про те, що за будинком спочатку доглядали онуки, [PERSON] вживала алкоголь, бувало таке, що [PERSON] не розуміла свої дії, та з приводу документів говорила онукам, щоб вони оформляли документи з метою у майбутньому оформити будинок на онуків. Оформленням документів займалися онуки, загалом [PERSON] займалась документами та їм допомагала жінка [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він підприємець та займається поставкою вікон. Він проводив ремонтні роботи, а саме замінював вікна та двері у будинку на замовлення [PERSON] за адресою в [ADDRESS] . Яна разом із сестрою скинулись коштами на вікна. На момент проведення ремонтних робіт за вказаною адресою ніхто не знаходився, щодо [PERSON] знає її як звичайну бабусю. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] у віці 77 років, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.05.2021 року (а.с. 6). Факт родинних відносин між [PERSON] та бабусею [PERSON] підтверджується наступним: свідоцтвом про народження позивачки серії [NUMBER] від 16.03.1992 року (а.с. 9), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження про батька позивача № [NUMBER] від 25 травня 2021 року (а.с. 12-13). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26 травня 2009 року, позивачка уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 8). На виконання ухвали суду від 03.11.2021 року Біляївською районною державною нотаріальною конторою до суду було надано копію витребуваних договорів дарування. З наданих матеріалів вбачається, що 30.10.2015 року було укладено договір дарування житлового будинку, між [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано в реєстрі за №2-2472, та договір дарування земельної ділянки, зареєстровано в реєстрі за №2-2475, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , вказані договори посвідчено державним нотаріусом Грабовенко-Ворсуляк Д.М. (а.с. 30-31, 55-56). Вказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14-15). Як передбачає ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч.1-2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які містять істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. На підставі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом вищевказаних статей договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, особа, на підтвердження своїх вимог про визначення правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16. У статті 215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 ЦК України. Тобто зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідно до положення частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом необхідно розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину (стаття 230 ЦК України). Обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням (стаття 229 ЦК України), так і обставин, що знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Позивачка зазначає про те, що спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки вчиненні її бабусею під впливом обману, проти її волі, вимушено, під впливом недобросовісних дій сусідів, які часто пригощали її спиртними напоями та які навмисно створили у бабусі уявлення про обставини, які мають істотне значення для укладення цих договорів. Також представником позивача зазначено про те, що за життя бабуся позивача навіть не натякнула онуці, яка разом з нею проживала усе життя, про те, що вона подарувала житловий будинок та земельну ділянку стороннім людям. Навпаки, враховуючи брак коштів та незаможність родини, бабуся постійно зазначала, що онуки успадкують належне їй мано у рівних частках. Тобто бабуся за життя була впевнена у тому, що є його законним володільцем. З огляду на викладене суд погоджується з твердженням представника позивача про те, що доводи представника відповідача щодо самостійного ознайомлення [PERSON] зі змістом договорів дарування та добровільне підписання та розуміння вчинення вказаних дій є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення нотаріальних дій, відповідно до якого нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на відсутність у спірних договорах дарування житлового будинку та земельної ділянки відмітки про читання нотаріусом тексту зазначених договорів вголос, суд вважає про достатність підстав вважати про те, що [PERSON] не були відомі положення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки під час їх підписання також вона могла не розуміти зміст договорів, які підписує. Крім того, як встановлено у судовому засіданні, що [PERSON] збирала документи для оформлення договору дарування, для того щоб подарувати своє майно онукам. Тобто метою виготовлення документів, були наміри [PERSON] подарувати онукам житловий будинок, однак враховуючи брак коштів такого договору укладено не було. Крім цього, суд бере до уваги пояснення свідків, які зазначають про те, що за життя бабусі саме за грошові кошти онуків було поліпшено житловий будинок шляхом встановлення металопластикових вікон, що не спростовується відповідачем. З огляду на викладене, похилий вік [PERSON] (на момент вчинення правочинів виповнилося 77 років) та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про помилку та неправильне сприйняття [PERSON] обставин правочинів, зокрема щодо особи обдарованого, що вплинуло на її волевиявлення. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи у судовому засіданні, констатує той факт, що позивачкою надано до суду належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження того, що її бабусею під час укладення договорів дарування помилилась щодо обставин вчиненої нотаріальної дії і не була спроможна ознайомитися з документами, які вона підписувала. Крім того, суд вважає такою, що не підлягає задоволенню, вимогу позивачки про витребування у відповідача житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Суд виходить з того, що згідно зі статтею 387 ЦК України власник дійсно має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Так, Цивільним кодексом України передбачено такий спосіб захисту порушених прав як віндикація - витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого невласника, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. За змістом частини 3 статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зазначена норма, як правило, застосовується з метою витребування майна від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Таким чином, правова мета такого позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, зокрема шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Як встановлено в судовому засіданні, договори дарування житлового будинку та земельної ділянки оскарженні позивачем по справі, отже, з огляду на визнання недійсним договору дарування від 30.10.2015 року, позивач не позбавлена можливості повною мірою відновити свої порушені права шляхом реєстрації припинення права власності [PERSON] на підставі судового рішення про визнання правочину недійсним та оформити в установленому порядку свої спадкові права на зазначене майно. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 3 постанови №7від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Із матеріалів спадкової справи вбачається, що приватним нотаріусом Сурженко І.І. не приймалося рішення про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом та, враховуючи визнання судом недійсним договорів дарування від 30.10.2015 року, позивач не позбавлена можливості реалізувати своє право на отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином на підставі викладеного суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] необхідно задовольнити частково - в частині визнання недійсними оспорюваних договорів дарування від 30.10.2015 року, що буде достатнім та ефективним способом захисту порушеного цим правочином права позивача, в іншої частині залишити без задоволення, як вимогу, яка заявлено передчасно.

Outcome: partial