Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що 10.12.2015 року до неї звернувся відповідач із проханням надати йому позику у розмірі 5300 доларів США, зі сплатою 2% за протермінування позики, що в грошовому еквіваленті становить 106 доларів США на місяць за умовами розписки, та можуть бути застосовані штрафні санкції за протермінування. 10.12.2015 року відповідач [PERSON] надав розписку, у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] про позику у позивача [PERSON] суми коштів у розмірі 5300 доларів США на термiн 3 (три) мiсяцi з 10.12.2015 року до 10.03.2016 року. У розписці відповідач зобов`язався отриману суму коштів повернути та у випадку протермінування повернення позики сплатити 2 % щомісячно, а також штрафні санкції згідно чинного законодавства. Вказана сума мала бути повернена до 10.03.2016 року. Крім цього, 12.06.2018 року відповідач [PERSON] повторно звернувся до позивача із проханням надати йому позику на лікування у розмірі 400 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 01.09.2018 року. Відповідач свої боргові зобов`язання не виконав, а тому 27.11.2018 року позивач надіслала йому лист-нагадування за борговими розписками, однак кошти відповідач так і не повернув. У грудні 2018 р. позивач звернулась із позовом до суду та просила стягнути із відповідача заборгованість за розписками: від 10.12.2015 року - у сумі 244245,20 грн. (сума позики 148930,00 грн., сума по відсотках - 95315,20 грн.), від 12.06.2018року - у сумі 11240,00 грн. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2019 року позовні вимоги задоволені. Постановою Львівського апеляційного суду від 21.01.2021 року заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2019 року залишено без змін. Однак, вказані рішення відповідачем не виконані, сума боргу позивачу не виплачена. Зважаючи на вищевикладене, просить стягнути з відповідача суму відсотків по розписці від 10.12.2015 року в розмірі 80\~164 грн. 62 коп. (106 доларів США за кожен місяць протермінування (27 місяців)) згідно із офіційним курсом долара США станом на 14.04.2021 року. 16.12.2021 року відповідачем подано до суду відзив (письмові пояснення) на позовну заяву, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що згідно розписки відповідач мав повернути грошові кошти до 10.03.2016 року, тобто строк позовної давності з урахуванням ст. 257 ЦК України минув у 2019 році. Однак, вказана позовна заява надійшла на адресу суду 19.04.2021 року, тобто зі спливом загального строку позовної давності. В даному випадку стягнення процентів могло мати місце лише при поданні первинного позову про стягнення заборгованості по розписці від 10.12.2015 року. 28.01.2022 року позивачем подано до суду позовну заяву із збільшеними позовними вимогами. У ній позивач просить суд стягнути з відповідача суму відсотків по розписці від 10.12.2015 року в розмірі 81670 грн. 76 коп. з урахуванням того, що період протермінування боржника становить 834 дні (з 01.01.2019 року до 14.04.2021 року, тобто до часу звернення до суду з позовом). Зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а проценти розраховані за неправомірне використання відповідачем позичених коштів. На підтвердження своєї позиції позивач посилається на постанову Великої Палати ВС від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, у якій зроблено правовий висновок про те, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК Украiни виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення i обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Також позивач вважає такими, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин висновки, викладені у п.п.48, 49 Постанови Верховного Суд у складi колегії суддiв Касаційного господарського суду у справі № 5017/1987/2012 від 05 березня 2019 року, де зазначено, що у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК Украiни кредитний договiр може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Як зазначає позивач, у даному випадку, згідно умов розписки від 10.12.2015 року, в разі протермінування повернення позики відповідач зобов`язувався сплатити 2 % щомісячно, а також штрафні санкції згідно чинного законодавства. Тобто процентна ставка у випадку протермiнування повернення позики становить 24% рiчних. Сума позики 5300 (доларів США), присуджена рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2019 року, становить 148 930, 00 гривень. Перiод зазначений у позовнiй заявi з 01.01.2019 р. по 14.04.2021 р. - становить 834 дні. Проценти, які підлягають до стягнення, виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання (148 930, 00 грн.), за період, заявлений позивачем, тобто з 01.01.2019 р. по 14.04.2021 року (834дні), становлять 81 670, 76 грн. (148 930 * 24 834 /365/100). На даний час рiшення суду не виконано. За таких обставин, позивач змушена звернутись iз даним позовом до суду щодо стягнення із відповідача щомісячної сплати процентів до дня повернення позики. 28.01.2022 року позивачем подано до суду відповідь на відзив (письмові пояснення). Зазначає, що посилання відповідача на норми ГК України є безпідставними, адже справа розглядається в цивільному порядку. Позивачем заявлена вимога про стягнення процентів річних за невиконання грошового зобов`язання щодо повернення суми боргу, а не суми неустойки (штрафу, пені). Щодо строку позовної давності зазначає, що заявлена вимога стосується стягнення відсотків за неправомірне використання грошових коштів відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку із чим такі відсотки можуть бути стягнуті після спливу строку кредитування, визначеного у договорі, за останні три роки, які педували подачі позову. В судовому засіданні позивач збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила такі задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. При цьому, вказала, що докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на правову допомогу будуть подані у визначені ч.8 ст.141 ЦПК України строки, тобто протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і просила вирішити питання про відшкодування таких витрат шляхом постановлення додаткового рішення на основі доказів, що будуть нею подані. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи. Водночас на адресу суду відповідач подав заяву від 18.04.2022 року про відкладення розгляду справи у зв`язку із «певними сімейними обставинами». Разом із тим, жодних доказів неможливості прибуття в судове засідання, як і поважності причин неприбуття, відповідачем не надано. Відтак, суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає за доцільне проводити розгляд справи за відсутності останнього. При цьому, приймається до уваги те, що дана справа розглядається в порядку спрощеного провадження, у ній судом призначалося сім судових засідань (20.09.2021 року, 19.10.2021 року, 19.11.2021 року, 16.12.2021 року, 09.02.2022 року, 18.03.2022 року, 20.04.2022 року), з яких двічі, а саме 19.10.2021 року та 19.11.2021 року, судові засідання відкладалися за клопотаннями відповідача та його представника. В інші дні судові засідання відкладалися у зв`язку з неявкою до суду відповідача та його представника, які належним чином повідомлялися судом про час і місце розгляду справи, однак поважних причин неприбуття не повідомляли. Тому чергове клопотання відповідача від 18.04.2022 року про відкладення розгляду справи без зазначення конкретних поважних причин для цього, з урахуванням тривалості провадження та процесуальної поведінки відповідача, слід відповідно до положень ст.44 ЦПК України вважати зловживанням відповідачем своїми процесуальними правами з метою безпідставного затягування розгляду справи і перешкоджання ухвалення в ній судового рішення. А тому, з наведених підстав у задоволенні такого клопотання судом відмовлено. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 10.12.2015 року відповідач [PERSON] в присутності свідків позичив у позивача [PERSON] 5300 доларів США терміном на 3 місяці (з 10.12.2015 року по 10.03.2016 року). Сторони погодили, що у випадку протермінування повернення позики будуть нараховані відсотки в розмірі 2 % щомісячно та застосовані штрафні санкції згідно чинного законодавства. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2019 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів за розписками від 10.12.2015 року та 12.06.2018 року задоволені, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 255485,20 грн. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.05.2020 року у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі №465/7447/18 від 08.10.2019 року відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 21.01.2021 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2019 року - без змін. 25.06.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л.В. відкрито виконавче провадження № 62425148 на підставі виконавчого листа № 465/7447/18 від 19.06.2020 року, виданого Франківським районним судом м. Львова, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми коштів за розписками від 10.12.2015 року та 12.06.2018 року у розмірі 255485,20 грн. Судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання, передбачені розпискою від 10.12.2015 року, зокрема зобов`язання по сплаті 2 % у випадку протермінування повернення позики. В силу ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року\~у справі\~№ 6-79\~цс 14\~зазначено,\~що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином, дослідженими судом доказами підтверджується той факт, що між сторонами у справі 10.12.2015 року був укладений договір позики, у відповідності до якого відповідач [PERSON] в присутності свідків позичив у позивача [PERSON] 5300 доларів США терміном на 3 місяці (з 10.12.2015 року по 10.03.2016 року). Сторони погодили, що у випадку протермінування повернення позики будуть нараховані відсотки в розмірі 2 % щомісячно та застосовані штрафні санкції згідно чинного законодавства. В силу ч.1\~ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1\~ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України.\~ У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Також відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, проценти, які підлягають до стягнення, виходячи з суми простроченого [PERSON] грошового зобов`язання (148 930, 00 грн.) та з урахуванням погоджених у розписці від 10.12.2015 року 2% за кожен місяць протермінування за період, заявлений позивачем, тобто з 01.01.2019 р. по 14.04.2021 року (834 дні), становлять 81 670, 76 грн. (148 930 * 24 834 /365/100). Що стосується посилання відповідача на застосування строку позовної давності як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, суд зазначає наступне. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Водночас відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. А тому, з урахуванням того, що невиконання боржником [PERSON] свого грошового зобов`язання перед [PERSON] є триваючим правопорушенням і позовні вимоги позивача [PERSON] не виходять за межі трирічного строку до подання позовної заяви, підстав для застосування строку позовної давності і відмови у позові, як про це просив відповідач у своєму відзиві на позов (письмових поясненнях), немає. За таких обставин суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача суми відсотків по розписці від 10.12.2015 року в розмірі 81\~670\~грн.\~76\~коп.\~обгрунтовані та\~підлягають задоволенню. У зв`язку із тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" як особа, віднесена до 2-ї категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (поссідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії [NUMBER] ), з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового\~збору в\~розмірі 908\~грн. Враховуючи наведене та на підставі ст. ст.\~12,\~81,\~141,\~258,\~259,\~263-265,\~352,\~354 ЦПК України, суд

Outcome: approved