Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 15 вересня 2017 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві та стягнути із відповідача на її користь аліменти на неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 24\~000 гривень, щомісячно на двох дітей, по 12\~000 гривень, щомісячно на кожну дитину. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 15 вересня 2017 року вступила у зареєстрований шлюб із відповідачем [PERSON] . У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Проте, внаслідок різних характерів та поглядів на життя, протягом тривалого часу між нею та відповідачем значно погіршились сімейні відносини, між ними втрачено почуття любові та поваги, що призвело до припинення між ними подружніх відносин та приблизно з листопада 2020 року шлюб існує лише формально. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Крім цього, вказує, що відповідач не надає належного матеріального утримання своїм неповнолітнім синам [PERSON] та [PERSON] . Тому, з огляду на відсутність між ними згоди щодо визначення розміру грошових коштів, які відповідач повинен сплачувати на утримання дітей, зважаючи на значний рівень цін, та враховуючи інтереси дітей, позивачка вважає, що з відповідача слід стягувати аліменти у розмірі 12\~000 гривень, щомісячно на кожну дитину. За вказаних обставин просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] до суду не подавав. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. Проте, направив на електронну адресу суду повідомлення, у якому зазначив, що на даний час він займається волонтерською діяльністю у місті Києві, до якого прикріпив копії свого посвідчення у якому вчинено запис про надання дозволу на проживання в Україні та копії фотознімків, на підтвердження його участі у волонтерській діяльності. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивачка не висловила заперечень проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 15 вересня 2017 року, про що складено актовий запис №2383 Центрального відділу державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, яким 15 вересня 2017 року видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , про що складено актовий запис №392 Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, яким 14 лютого 2018 року видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] та [INFO] народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 27 травня 2020 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №1169. Неповнолітні сини сторін [PERSON] та [PERSON] проживають без реєстрації разом із матір`ю - позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою №785, виданою 13 вересня 2021 року ТОВ «Коменерго-Тернопіль 4». Спільне життя\~сторін не\~склалося,\~внаслідок різних характерів та поглядів на життя, протягом тривалого часу між нею та відповідачем значно погіршились сімейні відносини, між ними втрачено почуття любові та поваги, що призвело до припинення між ними подружніх відносин та з листопада 2020 року шлюб існує лише формально. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, приходить до переконання,що позов підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав: Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Статтею 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що між сторонами втрачено почуття любові та поваги, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання, а позовні вимоги [PERSON] до задоволення. Щодо вимог про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно викладених у позові обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, сторони не можуть досягти згоди з приводу утримання своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до частини другої статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено, що у 2022 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 до: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривні, з 1 грудня 2272 гривні. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заявляючи вимоги про стягнення аліментів у сумі по 12000 гривень, щомісячно на кожну дитину, позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження розміру доходів відповідача. Разом із цим, відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин. При цьому, суд звертає увагу, що незважаючи на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено, що у 2022 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 1 січня становить 2100 гривень та Сімейним кодексом передбачено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, проте, визначаючи розмір аліментів у кожному конкретному випадку суд зобов`язаний виходити із віку та потреб дітей сторін, а також фізичних та матеріальних можливостей батьків щодо утримання своїх дітей. Аналізуючи в\~сукупності викладені\~обставини і\~визначені відповідно\~до них\~правовідносини сторін,\~положення закону,\~якими вони\~регулюються,\~враховуючи необхідність\~забезпечення прав\~неповнолітніх дітей\~сторін на\~рівень життя,\~достатній для\~їх фізичного,\~інтелектуального,\~морального,\~культурного,\~духовного і\~соціального розвитку,\~а також,\~беручи до\~уваги те,\~що відповідач\~є особою\~працездатного віку,\~не надав\~суду доказів\~на підтвердження\~того,\~що за\~своїм станом\~здоров`я та\~матеріальним становищем\~він не\~спроможний надавати\~матеріальне утримання\~своїм неповнолітнім\~дітям,\~суд приходить\~до переконання,\~що позовні\~вимоги є\~підставними та\~підлягають до\~часткового задоволення,\~а тому\~із відповідача\~на користь\~позивачки слід\~стягувати аліменти\~на неповнолітніх\~дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 12 жовтня 2022 року та до досягнення дітьми повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі\~наведеного та\~

Outcome: partial