Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

адвокат Лапшин В.В., діючи на підставі ордеру серії АЕ № 1104862 від 19 листопада 2021 року, звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 96409, виданого 15 липня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київського області Грисюк Оленою Василівною про стягнення заборгованості з [PERSON] у розмірі 8832 грн. на користь ТОВ «Фінфорс»; про стягнення з відповідача судових витрат. Позов мотивує тим, що в грудні 2021 року позивача по місцю його роботи у ТОВ «Марвел Інтернешл Тобако Груп» повідомили про надходження від приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11 листопада 2021 року, яка була постановлена в рамках виконавчого провадження ВП№66951978 від 28 вересня 2021 року, і згідно якої з [PERSON] буде стягнута заборгованість у розмірі 8832 грн. на користь ТОВ «Фінфорс», а також 300 грн. витрат на проведення виконавчих дій, 883,20 грн. - основної винагороди. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що таку було винесено на підставі виконавчого напису № 96409, виданого 15 липня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київського області Грисюк О.В. на користь ТОВ «Фінфорс». Водночас, позивач таку заборгованість не визнає та вважає, що нотаріусом не було перевірено належним чином безспірність заборгованості. Також зазначає, що кредитний договір №1115388-А від 18 листопада 2020 року, посилання на який містися в виконавчому написі, позивачем не укладався і зазначені гроші він не брав, що вбачається зі змісту самого договору, оскільки такий позивачем не підписаний. Звертає увагу на те, що у спірному виконавчому напису нотаріус при здійсненні даної нотаріальної дії посилається на пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року, пункти 1 і 2 постанови №662, якою в тому числі було доповнено постанову №1172 вказаним пунктом 2, були визнані незаконними і нечинними в наведеній частині з моменту прийняття, відтак на момент вчинення нотаріального виконавчого напису №96409 виданого приватним нотаріусом діяла редакція постанови від 2011 року, яка передбачає стягнення заборгованості виключно за нотаріальними договорами, а оскільки позивач такий договір не укладав, це є також додатковою підставою для визнання нотаріального напису таким, що не підлягає виконанню. Відтак вказує, що нотаріальний напис не відповідає вимогам законодавства і оскільки відсутня безспірність розміру заборгованості, то з таких підстав, виконавчий напис підлягає визнанню таким, який не підлягає виконанню. Також зазначає, що попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат на момент подачі позову складається з наступного: судового збору за подання позову у розмірі 908 грн. та 454 грн. за подання заяви про забезпечення позову, загалом 1362 грн.; обсяг робіт та вартість послуг адвоката за консультації та складання позовної заяви, заяви про забезпечення позову становить 3500 грн.; витрати за участь представника позивача в кожному засіданні дорівнюватимуть 500 грн., додатковий розрахунок остаточних витрат буде наданий пізніше згідно до норм ЦПК України. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 16 грудня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Разом з позовом 16 грудня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову у даній справі. Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання у такій. Також ухвалою суду від 16 грудня 2021 року за заявою представника позивача в порядку забезпечення позову зупинено стягнення на підставі виконавчого напису № 96409, виданого 15 липня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ТОВ «Фінфорс», у виконавчому провадженні № 66951978 від 28 вересня 2021 року, відкритому приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. В судове засідання 20 квітня 2021 року позивач не з`явився, 16 лютого 2022 року та 4 квітня 2022 року на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшли заяви представника позивачаЛапшина В.В. про розгляд справи без участі позивача та його представника, відповідно до яких вимоги позову підтримує з мотивів, викладених у такому та просить позов задовольнити, а також вирішити питання щодо судових витрат, врахувавши відповідні висновки Верховного Суду. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судових засідань, в тому числі шляхом скерування судових повісток на електронну адресу, зазначену на офіційному веб-сайті відповідача, а також розміщення оголошень про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, в такі 17 лютого 2022 року, 4 березня 2022 року та 20 квітня 2022 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших клопотань до суду не подав. Треті особи в судові засідання 17 лютого 2022 року, 4 березня 2022 року та 20 квітня 2022 року також не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце проведення таких, про причини неявки не повідомили, письмових пояснень чи клопотання про відкладення розгляду справи не подали. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18 листопада 2020 року між [PERSON] та ТОВ «СС Лоун» було укладено кредитний договір № 1115388-А (а.с. 10). Хоч позивач і заперечує факт укладення даного договору та зазначає, що такий не підписував, однак з наданої позивачем суду копії вбачається, що даний договір був підписаний електронним підписом [PERSON] , що допускається Законом України «Про електронну комерцію» з врахуванням положень Закону України «Про електронний цифровий підпис». 15 липня 2021 року за заявою ТОВ «Фінфорс», приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київського області Грисюк О.В. буловчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером № 96409, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на загальну суму 8832 грн. Згідно представленої позивачем та долученої до матеріалів справи копії виконавчого напису встановлено, що таким було вирішено стягнути з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором 1115388-А від 18 листопада 2020 року, укладеним з ТОВ «СС ЛОУН», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 40071779-85 від 13 січня 2021 року є ТОВ «Фінфорс», заборгованість за кредитним договором 1115388-А від 18 листопада 2020 року. Строк платежу за кредитним договором 1115388-А від 18 листопада 2020 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 13 січня 2021 року по 2 липня 2021 року. Сума заборгованості складає 8 832 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 4 000 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 4 832 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувана за домовленістю сторін. Загальна сума, що підлягає стягненню - 8 832 грн. (а.с. 9) На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської обл. Сидорук Л.В. розпочато виконавче провадження №66951978, про що 28 вересня 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Також 11 листопада 2021 року у вказаному виконавчому провадженні приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернуто стягнення на доходи [PERSON] (а.с. 5-6, 7-8). Звертаючись до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач обґрунтовує мотивованість та підставність заявлення такої тим, що вказаний виконавчий напис вчинено нотаріусом всупереч вимогам чинного законодавства та з порушення процедури вчинення такого. Крім того, позивач не визнає заборгованість, зазначену у виконавчому написі. Оцінюючи вказані покликання сторони позивача на предмет їх відповідності обставинам справи та вимогам чинного законодавства суд виходить з наступного. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц (провадження № 61-38989св18), сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У відповідності до правового висновку, висловленого у п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Як вже зазначалось вище 15 липня 2021 року за заявою ТОВ «Фінфорс», приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київського області Грисюк О.В. буловчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером № 96409, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на загальну суму 8832 грн. З наявної копії зазначеного виконавчого напису вбачається, що такий було видано нотаріусом зокрема на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Зазначений пункт - «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» передбачає документи, що додаються для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. При цьому як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема щодо доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, в зазначеній частині втратила чинність 22 лютого 2017 року з набранням законної сили вказаною вище постановою Київського апеляційного адміністративного суду. Оскільки постанову № 662 в судовому порядку визнано незаконною та нечинною в частині пункту 2 Переліку, то кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. З наведеного вбачається, що вчиняючи 15 липня 2021 року виконавчий напис № 96409 приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київського області Грисюк О.В. неправомірно керувалась пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між фінансовою установою та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. При цьому з матеріалів справи вбачається, що за зазначеним виконавчим написом нотаріуса з позивача стягується заборгованість на користь ТОВ «Фінфорс» за кредитним договором 1115388-А від 18 листопада 2020 року, укладеним між ТОВ «СС ЛОУН» та [PERSON] . Відомостей на підтвердження того, що позивач був повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, стороною відповідача суду не представлено. Крім того суду не представлено детального розрахунку заборгованості, яка стягується з позивача по виконавчому написі, відсутні у справі й докази на підтвердження безспірності заборгованості боржника. При цьому відповідачем не представлено суду також доказів того, що позивачу було скеровано письмове повідомлення про відступлення йому права грошової вимоги за кредитним договором з вказаною в оспорюваному виконавчому написі величиною грошової вимоги, яка підлягає виконанню. Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та підставним, а відтак підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Так згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 вказаної статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. При цьому згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А відповідно до ч. 2 даної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір на загальну суму 1362 гривень, з яких 908 гривень сплачені за подання позовної заяви (а.с. 4), 454 гривень - заяви про забезпечення позову (а.с. 18). Окрім того представник позивача в своїх заявах просить стягнути з відповідача в користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, що будуть понесенні останнім у зв`язку з розглядом даної справи. Згідно з ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому згідно з частинами 3-4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт виконаних під час надання правової допомоги не потрібен. А в постанові від 15 червня 2021 року №159/5837/19 Верховний Суд наголосив, що витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того чи їх уже фактично сплачено адвокату. Так 19 листопада 2021 року позивачем [PERSON] та адвокатом Лапшиним В.В. було укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 19/11/2021, відповідно до умов якого адвокатом надається позивачу правова допомога у даній справі (а.с. 12). При цьому відповідно до акту виконаних робіт з надання правничої допомоги №01 від 10 грудня 2021 року, який є невід`ємною частиною вказаного договору, сторони погодили розмір оплати за надані послуги у розмірі 3500 грн. (а.с. 13). Окрім того сторони погодили, що витрати за участь представника в кожному засіданні по даній справі становитимуть 500 грн., однак як вбачається з матеріалів справи, представник позивача адвокат Лапшин В.В. участі у жодному з судових засідань у такому не брав. Відтак, з врахуванням наведеного вище, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогув розмірі 3500 гривень (а.с. 43, 47-48).

Outcome: approved