Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті свого сина [PERSON] , який помер [INFO] , при виконанні бойових завдань у ході бойових дій у місті Маріуполі Донецької області. \~В обґрунтуванні заявлених вимог посилається на те, що заявник [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на території України введено воєнний стан. Через збройну агресію російської федерації проти України та, як наслідок, ведення на її території активних бойових дій мають місце такі трагічні моменти, як втрата близької людини. Так, 06 квітня 2022 року о 18-00 год. [PERSON] загинув при виконанні бойових завдань в ході бойових дій у місті Маріуполь Донецької області, що підтверджується повідомленням про смерть від 07.04.2022 року за №704/1, видане начальником Індустріального РТЦК та СП міста Дніпра, та актом про настання смерті від 07.04.2022 року. Отримавши повідомлення про смерть свого сина [PERSON] , заявник у встановленому законом порядку звернувся до Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо проведення реєстрації смерті свого сина [PERSON] , [INFO] , та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Проте, Амур-Нижньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відмовив у реєстрації смерті [PERSON] , який загинув [INFO] у місті Маріуполь Донецької області, у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів факту смерті. Посилаючись на вказані обставини, заявник просив суд встановити факт смерті [PERSON] , який загинув [INFO] о 18-00 годині при виконанні бойових завдань у ході бойових дій в місті Маріуполь Донецької області. Заявник у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Андрієнко І.С. надала письмову заяву, якою підтримала заявлені вимоги, просила справу слухати у її відсутність. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.2\~ ст.247 ЦПК України\~ у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Солонянського райвиконкому Дніпропетровської області 08.04.1989 року. Відповідно до довідки форми 5 від 03.05.2022 року за №1035/47/163, виданої командиром військової частини [NUMBER] , старший солдат [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] із 05.04.2021 року по 06.04.2022 рік. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на території України введено воєнний стан. [PERSON] отримав повідомлення від 07.04.2022 року за №704/1 про те, що його син сержант [PERSON] , [INFO] , [INFO] загинув вірний військовій присязі, в бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість і мужність загинув у місті Маріуполь Донецької області. Відповідно до акту про настання смерті від 07.04.2022 року 06 квітня 2022 року о 18-00 год. старший солдат [PERSON] загинув при виконанні бойових завдань у ході бойових дій у місті Маріуполь Донецької області. У зв`язку зі смертю сина, заявник звернувся до державних владних установ з метою оформлення свідоцтва про смерть та інших документів. Однак оформити свідоцтво про смерть неможливо, оскільки факт смерті підтверджується неналежним документом - повідомленням про смерть та актом про настання смерті. Для отримання свідоцтва про смерть необхідно надати лікарське свідоцтво про смерть, що в умовах бойових дій та війни отримати неможливо. Крім того, смерть настала в районі активних бойових дій. Відсутність документів, які б посвідчували смерть особи, позбавляє можливості батька загиблого отримати свідоцтво по смерть, реалізувати своє право на соціальну державну допомогу, вони не можуть користуватися правами та виконувати обов`язки, передбачені Конституцією України. Враховуючи вищевикладені обставини, заявник вимушений звернутися до суду із подібною заявою, так як від встановлення факту смерті в певний час залежить виникнення права на отримання свідоцтва про смерть, а в подальшому державної соціальної допомоги, встановлення відповідного статусу. Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із п. 8 ч.1 ст.315 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. За приписами п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюсту від 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території де ведуться активні бойові дії, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь - якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, надані до суду докази, суд приходить до висновку, що вимоги заявника підлягають задоволенню, а факт смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] о 18-00 год., при виконанні бойових завдань у ході бойових дій у місті Маріуполі Донецької області, підлягає встановленню, оскілки від встановлення факту смерті в певний час залежить виникнення права на отримання свідоцтва про смерть, а в подальшому державної соціальної допомоги, встановлення відповідного статусу.

Outcome: approved