Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; треті особи: Відділ Державної реєстраційної служби Синельниківської міської ради, Орган опіки та піклування Синельниківської міської ради, виконавчий комітет Синельниківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Восени 2018 року при оформленні житлової субсидії йому стало відомо, що в належній йому квартирі зареєстрований його син [PERSON] та його неповнолітні діти. Згоди на їх реєстрацію він не надавав. З моменту отримання ним вказаної квартири ні його син, ні його діти в кватирі не проживали. Дійсне місце проживання їх йому невідоме. Реєстрація і фактичне не проживання в його будинку відповідачів порушують його права як власника, і він не може скористатися правом отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою), розташованою за адресою: [ADDRESS] . 10.09.2019 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява від відповідача за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Відділ приватизації Виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області про визнання розпорядження про приватизацію квартири частково незаконним та свідоцтва про право власності на житло недійсним, про визнання права власності на житло та про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, який ухвалою суду від 06.11.2019 року було об`єднано з первісним позовом. Ухвалою суду від 07.04.2022 року зустрічна позовна заява була залишена без розгляду, у зв`язку з повторною неявку у судового засідання позивача та його представника. До початку судового засідання від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання в судове засідання неодноразово не з`являлися, без повідомлення причин та без подання відзиву. Представник третьої особи - Відділу Державної реєстраційної служби Синельниківської міської ради в судове засідання не з`явився, до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі, просить ухвалити рішення згідно діючого законодавства. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Синельниківської міської ради, в судове засідання не з`явився, до його початку надав заяву про розгляд справи без її участі, просить ухвалити рішення з врахуванням найкращих інтересів дітей. Представник третьої особи - виконавчого комітету Синельниківської міської ради в судове засідання не з`явився, до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі, просить ухвалити рішення згідно діючого законодавства. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд вважає, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами та не добросовісно користується ними, чим виявляє не повагу до суду та до інших учасників судового процесу, а тому вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, надавши їм належну оцінку, встановив наступне. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва на право власності на житло від 12.10.2001 року, реєстраційний номер 59/106 належить квартира [ADDRESS] . Згідно акту обстеження від 10.12.2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1957 року народження, [PERSON] , 1959 року народження, [PERSON] , 1979 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2017 року народження. З 2000 року [PERSON] , 1979 року народження, [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2017 року народження в зазначеній квартирі не проживають. З довідки №01-16 від 28.01.2020 року, виданою відділом реєстрації Синельниківської міської ради вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1957 року народження, [PERSON] , 1959 року народження, [PERSON] , 1979 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2017 року народження. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] , 1979 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2017 року народження, особами, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачі не проживає у даному будинку більше одного року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем не заявлено відповідну вимогу про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат. Таким чином, суд не вбачає доцільності в стягненні судового збору з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved