Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

Стислий виклад позовних вимог. У січні 2021 року [PERSON] , діючи в інтересах неповнолітньої [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог просила: 1.визнати недійсним договір про визначення (зміну) розміру часток у праві спільної часткової власності та встановлення конкретного порядку користування житловим будинком [ADDRESS] від 22.08.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 2.визнати недійсним договір про поділ нерухомого майна від 18.09.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 3.здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею та [PERSON] по 23/200 часток у праві власності на житловий будинок загальною площею 116, 5 кв. м, житловою площею 51, 8 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 01.06.2007 року по [INFO] , в якому народилася дочка [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина, яку в установленому законом порядку прийняли його діти [PERSON] та [PERSON] , а також матір [PERSON] . 18.02.2006 року [PERSON] набув право власності на 27/100 житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування. За період перебування у шлюбі (2007-2009 роки) вона спільно з колишнім чоловіком [PERSON] здійснила добудову до належної йому частини житлового будинку, внаслідок чого його площа за рахунок спільної праці збільшилася з 25, 461 кв. м до 60, 6 кв. м. В подальшому [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на 50/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином, за час перебування у зареєстрованому шлюбі вона спільно з [PERSON] набула право власності на 23/100 частин спірного будинку, однак 22.08.2019 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір про визначення (зміну) розміру часток у праві спільної часткової власності та встановлення порядку користування житловим будинком, яким було порушено майнові права неповнолітньої дочки [PERSON] на користування житлом, оскільки вона зареєстрована у ньому. 18.09.2019 року [PERSON] без її згоди уклав договір про поділ будинку та одноосібно здійснив його поділ на двоквартирний житловий будинок, чим протиправно припинив право спільної сумісної власності на 23/100 його частин. Внаслідок проведення поділу житлового будинку без отримання згоди органу опіки та піклування [PERSON] позбавив свою доньку житла. З огляду на зазначене, [PERSON] просила позов задовольнити. Стислий виклад заперечень відповідача. 05 квітня 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позов, в якому зазначила, що вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя вже були предметом судового розгляду та рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.02.2016 року в справі № 159/3472/15-ц, яке набрало законної сили, у задоволенні позову було відмовлено. З огляду на наведене, провадження в справі в частині вказаних вимог підлягає закриттю. Інші вимоги [PERSON] , є необґрунтованими, оскільки оспорюваними правочинами не було порушено права неповнолітньої [PERSON] . Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позов в якому зазначила, що підстави звернення [PERSON] до суду з позовом є формальними та надуманими, доказів на їх підтвердження до суду надано не було. Рух справи в суді. Позовну заяву подано до суду 26.01.2021 року. 27.01.2021 року до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Волинській області направлено запит про місце реєстрації відповідачів. 16.03.2021 року отримано повідомлення про місце реєстрації відповідачів [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 16.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче судове засідання на 15.04.2021 року. Одночасно відповідачам надано строк для подачі відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 25.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання. Позиція учасників судового розгляду. У ході судового розгляду позивач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради - Гупік М.І. позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідачі та їх представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, однак їх представник звернулася до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутності, просила при ухваленні рішення врахувати позицію, що викладена у відзиві на позов. Третя особа - приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Олейнікова Оксана Віталіївна, в судове засідання не з`явилася, письмово клопотала про розгляд справи у її відсутності. Фактичні обставини справи. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2007 року по 07.08.2015 року. В шлюбі народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 18.02.2006 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування, за умовами якого подарував останньому 27/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] було проведено добудову до належної йому частини будинку та згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виданого за результатами технічної інвентаризації 21.10.2009 року, після здійснених реконструкцій загальна площа житлового будинку становить 116, 5 кв. м, а житлова - 51, 8 кв. м. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.04.2010 року [PERSON] належить на праві приватної власності 50/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.02.2016 року в справі № 159/3472/15-ц, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку. Рішення суду мотивоване тим, що [PERSON] не довела, що вартість спірної нерухомості у період шлюбу значно збільшилась внаслідок спільних трудових і грошових затрат сторін, відтак відсутні правові підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу. 22.08.2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про визначення (зміну) розміру часток у праві спільної часткової власності та встановлення конкретного порядку користування, за умовами якого сторони дійшли згоди про те, що в користуванні [PERSON] перебуває 56, 3 кв. м будинку [ADDRESS] , що складає 38/100 частки об`єкта нерухомого майна; в користуванні [PERSON] перебуває 60, 4 кв. м, що складає 62/100 частки об`єкта нерухомого майна. 18.09.2019 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір про поділ нерухомого майна, за умовами якого сторони договору домовились про поділ в натурі житлового будинку А-1 загальною площею 116, 7 кв. м, житловою площею 71, 9 кв. м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві спільної часткової власності сторонам ( [PERSON] належить 38/100 частки, а [PERSON] - 62/100 частки). Відповідно до п. 4 договору [PERSON] було виділено квартиру № 1 загальною площею 56, 3 кв. м , а [PERSON] - квартира № 2 загальною площею 60, 4 кв. м. Вказані новостворені об`єкти нерухомості є особистою приватною власністю кожної зі сторін договору (пункт 8). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ковельським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулися [PERSON] як законний представник [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. У задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.02.2016 року в справі № 159/3472/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку встановлено, що участь [PERSON] та її батька [PERSON] у трудових та грошових затратах на проведення добудови та виконання ремонтно-будівельних робіт належної [PERSON] частини будинку [ADDRESS] є незначною, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 7975-7977 від 19.12.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки [PERSON] не надала належні та допустимі докази на підтвердження вимог про поділ спільного майна подружжя, з урахуванням встановлених рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08.02.2016 року в справі № 159/3472/15-ц обставин, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо вимог про визнати недійсними договору про визначення (зміну) розміру часток у праві спільної часткової власності та встановлення конкретного порядку користування житловим будинком [ADDRESS] від 22.08.2019 року та договору про поділ нерухомого майна від 18.09.2019 року, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Обґрунтовуючи вказані вимоги, [PERSON] , діючи в інтересах неповнолітньої [PERSON] , зазначала, що її дочка зареєстрована в будинку [ADDRESS] , відтак має право користування ним. Оспорюваними договорами було порушено право [PERSON] на користування житлом, оскільки визначивши розмір часток у праві спільної часткової власності та встановивши порядок користування житловим будинком, [PERSON] позбавив свою дочку належних умов проживання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року в справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18). Оскільки оспорюваними договорами не було зменшено розмір належної [PERSON] частини житлового будинку, відбулося фактично припинення права спільної часткової власності на будинок та утворення двох нових об`єктів нерухомого майна - квартир № 1 та № 2 в будинку [ADDRESS] , з їх змісту вбачається, що у власності [PERSON] залишилися ті ж самі приміщення, які належали йому на момент реєстрації місця проживання [PERSON] в будинку, відтак її право користування житлом не було порушене, вимоги про визнати недійсними договору про визначення (зміну) розміру часток у праві спільної часткової власності та встановлення конкретного порядку користування житловим будинком [ADDRESS] від 22.08.2019 року та договору про поділ нерухомого майна від 18.09.2019 року, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] , задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до п.1 ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed