Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 10.07.1996 року, виданого Виконкомом Бориславської міської ради народних депутатів та зареєстровано у реєстрі № 3894 він є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі, крім нього, зареєстровані йогодружина [PERSON] , син [PERSON] , а також колишня невістка - [PERSON] та її неповнолітні діти - [PERSON] та [PERSON] . Однак, колишня невістка з дітьми за адресою реєстрації не проживає з 2015 року. Зі слів сусідів та сина [PERSON] , йому відомо, що відповідачі виїхали в Польщу та проживають там, конкретне місце їх проживання йому не відоме, жодного зв`язку з ними немає. Відповідачка витрат по утриманню квартири не несе, жодної домовленості між ними щодо збереження права користування квартирою у разі їх довготривалої відсутності не було, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право на житло. Тому змушений звернутись до суду та дане питання вирішити в судовому порядку. Ухвалою судді від 01.11.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 26.11.2021. Ухвалою від 20 грудня 2021 року підготовче засідання відкладено на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України на 20.01.2022. Ухвалою суду від 20.01.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 07.02.2022; ухвалено повідомлення про виклик відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] розмістити на офіційному сайті Бориславського міського суду Львівської області. Ухвалою від 07.02.2022 судове засідання відкладено на підставі ст.223 ЦПК України на 25.02.2022; 01.04.2022 ухвалено повідомлення про виклик відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] розмістити на офіційному сайті суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься його заява від 07.02.2022 про розгляд справи у його відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Треті особи в судове засідання не з`явилися. В матеріалах справи містяться заяви третіх осіб [PERSON] від 19.01.2022 про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує щодо задоволення позову та [PERSON] від 07.02.2022 про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, як органу опіки та піклування Герцан Н.В. у заяві від 07.02.2022 просила розглянути справу у її відсутності, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Крім цього в матеріалах справи міститься лист третьої особи, підписний міським головою Бориславської міської ради І.Яворським від 17.01.2022, в якому третя особа вказала відношення до позову: щодо позовних вимог до [PERSON] покладаються на думку суду, позовних вимог щодо дітей [PERSON] та [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки будуть погіршувати їх житлові умови. У судове засідання відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , [PERSON] до суду неодноразово не з`являлись, причини неявки суд не повідомляли. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення судової повістки та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідачі відзив до суду не подали або інформації про поважність причин неподання відзиву. Тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. За таких обставин розгляд справи проводиться заочно у відсутності відповідачів, проти чого позивач не заперечує. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 10.07.1996, виданого Виконкомом Бориславської міської ради народних депутатів та зареєстровано у реєстрі № 3894 (а.с.12). У квартирі [ADDRESS] зареєстровані шість осіб: позивач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (колишня невістка), [PERSON] , 2006р.н. (онук), [PERSON] , 2008р.н.(онук), що вбачається із світлокопії будинкової книги, акту комісії ПП «Борислав Комфорт» від 25.10.2021 (а.с. 15-18, 11). Відповідно до акту комісії ПП «Борислав Комфорт» від 25.10.2021 зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] (2006р.н.), [PERSON] (2008р.н.) у вказаній вище квартирі не проживають з 2015 року. Зі слів сусідів вони проживають у Польщі з 2015 року (а.с.11). Згідно Рішення Бориславського міського суду від 09.02.2017 року у справі № 438/1269/16-ц шлюб між сином позивача - [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.25-26). Із дублікатів квитанцій приватбанку вбачається, що оплату комунальних послуг, зокрема за розподіл газу та вивіз побутового сміття за адресою [ADDRESS] , здійснює позивач [PERSON] (а.с.28-33). З листа щодо надання інформації, поданого третьою особою органом опіки та піклування в особі служби у справах дітей Бориславської міської ради від 17.01.2022 за №3-21/84 встановлено, що відповідач [PERSON] підтвердила факт її проживання разом з дітьми у Польщі, де винаймає житло. Також відповідач ствердила, що до розлучення із сином позивача [PERSON] вона проживала у квартирі позивача, де залишилися ще деякі її особисті речі (а.с.58). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З досліджених матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] разом із дітьми з квартири, де зареєстроване їхнє місце проживання, пішли добровільно ще у 2017 році (після розлучення з сином позивача). Із квартири позивач їх не проганяв, не чинив їм перешкод в проживанні. Доказів того чи намагалися відповідачі повернутися у квартиру з метою їх подальшого проживання матеріали справи не містять, відповідач [PERSON] у листі (а.с.58) цього не зазначила, будь яких заяв стосовно того, що вони не проживають у даній квартирі з поважних причин немає, питання про вселення у квартиру відповідач не ставила, а також відсутні будь які судові спори між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою. Спілкування між сторонами припинилося ще у 2017 році, понад п`ять років тому. Жодних витрат на утримання даної квартири відповідачі не несуть, не сплачують комунальні послуги. Тобто, вказані обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованою разом зі своїми дітьми у квартирі, належній позивачу, з 2017 року у спірній квартирі не проживала, будь-яких доказів на підтвердження вчинення позивачем їй з дітьми перешкод у користуванні житлом суду не надала, до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення не зверталась, що свідчить про те, що спірне житло не є постійним місцем проживання відповідача та її дітей. Сукупність вищезазначених доказів підтверджують те, що відповідач [PERSON] , разом із дітьми [PERSON] (2006р.н.), [PERSON] (2008р.н.) з 2017 року за зареєстрованою адресою проживання не проживають без поважних причин. Відсутність відповідача та її дітей за місцем реєстрації складає близько 5 років і носить безперервний характер. Крім того, будь-який відомостей щодо існування домовленості між власником житла та відповідачем щодо збереження за нею права користування цим житловим приміщенням не має. Доказів протилежного судом не здобуто та відповідачем [PERSON] суду не надано. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судом також враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до спірного житлового приміщення, оскільки фактично за вказаною адресою вона з дітьми не проживає з 2017 року без поважних причин, тому визнання її такою, що втратили право користування спірною квартирою, не може вважатись її порушенням права на житло. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом є обґрунтованими, оскільки відповідач понад п`ять років не проживає в квартирі з поважних причин, вселитися не намагалася, переїхала на проживання до Польщі та її реєстрація у спірній квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися майном, яке йому належить. Щодо позовних вимог про визнання такими, що втратили право на житло, неповнолітніх [PERSON] (2006р.н.), [PERSON] (2008р.н.), то суд зазначає таке. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у квартирі позивача не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] не можуть самостійно визначати місце свого проживання, а тому сам по собі факт їхнього не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діти [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Оцінюючи поважність причин непроживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі позивача [PERSON] , суд вважає, що такі причини не можливо віднести до не поважних, а тому неповнолітні діти не втратила право на проживання у квартирі позивача - свого дідуся, в якій також зареєстроване місце проживання їхнього батька [PERSON] . Крім того, суд враховує думку третьої особи органу опіки та піклування, який вважає недоцільним визнання малолітніх [PERSON] (2006р.н.) та [PERSON] (2008р.н.) такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . За наведених обставин, суд приходить до висновку, що вимога про визнання малолітніх дітейтакими, що втратили право користування житлом, задоволенню не підлягає, оскільки це призведе до звуження обсягу їх існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial