Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Корсунь-Шевченківського нотаріального округу Митрофанова Любов Пантелеймонівна про визнання заповіту недійсним. З позову вбачається, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Кошмаківської сільської ради Конощук Н.Л., все майно залишено позивачу. Позивач 18.11.2020 подав до Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини як за заповітом так і за законом, однак дізнався, що після смерті його матері вже відкрито спадкову справу за заявою [PERSON] - його колишньої дружини. З відповіді Корсунь-Шевченківської нотаріальної контори позивачу стало відомо, що від імені його матері складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського нотаріального округу Митрофановою Любов`ю Пантелеймонівною. Позивач зазначає що його мати не могла через психічний та емоційний стан усвідомлювати значення своїх дій. Виходячи з вищевикладеного позивач просить визнати недійсним заповіт, складений від мені [PERSON] на ім`я [PERSON] . Сторона відповідача скористалася правом подати відзив, у якому вказано, що викладені у позові доводи є надуманими та не відповідають фактичним обставинам справи. Так, мати позивача була дієздатною особою та ніколи не перебувала у такому хворобливому стані, який би унеможливив їй скласти заповіт відповідно до власного волевиявлення. На підтвердження своїх доводів сторона відповідача надала низку доказів та просила викликати свідків. З огляду на викладене відповідач позовні вимоги не визнала, а в задоволенні позову просила відмовити. Третя особа - приватний нотаріус Корсунь-Шевченківського нотаріального округу Митрофанова Любов Пантелеймонівна надала письмові пояснення, у яких зазначила що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свою позицію мотивувала тим, що мати позивача скористалася своїм правом скласти новий заповіт, тим самим скасувавши заповіт, складений раніше на користь позивача. Нотаріус пояснила, що при посвідченні спірного заповіту нею були дотримані всі вимоги чинного законодавства. Заповіт був підписаний особисто матір`ю позивача, яка діяла вільно і без будь-якого тиску. При цьому спадкодавець [PERSON] самостійно прочитала текст заповіту вголос та власноруч виконала відповідний запис на заповіті та поставила свій підпис. Нотаріус вказала, що підставою для визнання заповіту недійсним може бути лише встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Проте позивачем не надано доказів того, що його мати на момент складення заповіту перебувала у стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. З огляду на викладене [PERSON] зазначила, що заповіт є дійсним. Просила взяти до уваги позицію відповідача, яку нотаріус підтримала, а в задоволенні вимог позивача просила відмовити. У підготовчому судовому засіданні позивач підтримав раніше подані свої клопотання про витребування від приватного нотаріуса копії заповіту, а також про витребування від медичних установ доказів, які стосуються відомостей щодо фізичного та психічного стану його померлої матері. У підготовчому судовому засіданні 17.05.2021 за результатами розгляду клопотання позивача, викладеного письмово у позовній заяві, ухвалено витребувати докази, у тому числі витребувати у медичної установи докази з відомостями щодо фізичного та психічного стану померлої матері позивача на час складання нею заповіту. У зв`язку з викладеним підготовче судове засідання було відкладено до 21.07.2021. На виконання ухвали суду КНП «Корсунь-Шевченківська багатопрофільна лікарня» Корсунь-Шевченківської міської ради та КНП «Корсунь-Шевченківський центр первинної медико-санітарної допомоги» Корсунь-Шевченківської міської ради надали копії медичних документів померлої [PERSON] . Через канцелярію суду 16.07.2021 надійшло клопотання позивача про витребування доказів, а саме витребувати в КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» медичної документації про стан здоров`я, періоди та тривалість перебування та встановлені діагнози під час лікування [PERSON] . Проте у судовому засіданні позивач пояснив, що йому не відомо, чи взагалі перебувала його мати на лікуванні у КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради». Оскільки з медичних документів, наданих на виконання ухвали суду від 17.05.2021 про витребування доказів, вбачалося, що померла мати позивача [PERSON] ніколи не перебувала на обліку у лікаря психіатра та відповідного лікування не отримувала, ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування з Комунального некомерційного підприємства «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» медичної документації про стан здоров`я, періоди та тривалість перебування та встановлені діагнози під час лікування [PERSON] . В апеляційному порядку ухвала не оскаржувалася. Крім того, позивач подав клопотання щодо призначення почеркознавчої експертизи та щодо призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. У судовому засіданні позивач клопотання підтримав та вказав, що підпис матері у заповіті, складеному у серпні 2018 року, відрізняється від підпису у заповіті, який мати складала на користь позивача у 2010 році. Сторона відповідача проти задоволення клопотання заперечувала через його необґрунтованість. Також представник відповідача звертав увагу, що одночасно з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи позивачем подано клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи померлої матері. Необхідність призначення почеркознавчої експертизи позивач обґрунтовує тим, що підпис у заповіті не належить померлій матері позивача. Натомість, необхідність призначення посмертної судово-психіатричної експертизи позивач обґрунтовує тим, що на час підписання у 2018 році заповіту його мати не усвідомлювала значення своїх дій. З огляду на це позиція позивача щодо питання, чи підписувала його мати заповіт, є незрозумілою, оскільки його аргументи у цих двох клопотаннях є взаємовиключними. Для проведення судової почеркознавчої експертизи підпису в заповіті обов`язковою умовою є надання почеркового матеріалу з дотриманням низки вимог. Позивач у судовому засіданні зазначив, що надав суду всі документи, які зміг знайти на цей час. Серед наданих документів почеркового матеріалу надано не було. Крім того суд звернув увагу, що після 2010 року (рік складання заповіту на користь позивача) до 2018 року (рік складання заповіту на користь відповідача) пройшло багато часу, протягом якого почерк міг змінитися. Також з медичних документів вбачається, що померла [PERSON] у 2016 році перенесла інсульт, що також могло мати наслідком зміну почерку останньої. Суд дійшов висновку, що сама лише підозра позивача про те, що підпис у заповіті не належить його матері через відмінність почерку, не є підставою для призначення почеркознавчої експертизи. Крім того, відсутність почеркового матеріалу взагалі унеможливлює проведення такої експертизи. Ураховуючи приписи п. 1 ч.1 ст. 103 ЦПК України, відповідно до яких судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Разом з тим, позивачем і відповідачем під час підготовчого судового засідання були подані клопотання про виклик свідків, які могли повідомити обставини складання померлою [PERSON] спірного заповіту у 2018 році, а також підтвердити факт підписання [PERSON] цього заповіту. Ураховуючи ці обставини, а також те, що у якості третьої особи у цій справі бере участь нотаріус, який безпосередньо засвідчував підпис спадкодавця на спірному заповіті, суд своєю ухвалою відмовив позивачу у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Крім того, у підготовчому судовому засіданні позивач також заявив клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для вирішення питання про можливість усвідомлювати [PERSON] значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту. Клопотання вмотивоване тим, що його мати мала нестабільний стан здоров`я, потребувала постійного стороннього догляду та не могла керувати власними діями та надавати їм значення. З метою підтвердження такого стану здоров`я за клопотанням позивача ухвалою суду від 17.05.2021 були витребувані відповідні медичні документи з медичних установ. Сторона відповідача заперечувала проти задоволення клопотання, оскільки померла [PERSON] ніколи не страждала на психічні захворювання, що підтверджується медичними документами, наданими медичними установами на виконання ухвали суду. З наданих суду медичних документів вбачається, що покійна [PERSON] на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебувала, скарг щодо свого психічного стану не заявляла, відповідне лікування не отримувала. Оскільки предметом посмертної судово-психіатричної експертизи в цивільному процесі є оцінка психічного стану особи, її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період юридично значущої дії (складання заповіту), яка сталася у минулому, тому експерт не має можливості безпосередньо дослідити психічний стан підекспертного, а тільки проводить його вторинну оцінку, аналізуючи відомості, котрі вказують, як цей психічний стан та поведінка бачились в різні проміжки часу, в тому числі і в період складання заповіту, медичними, юридичними працівниками, оточуючими, та знайшли відображення в матеріалах справи та медичній документації. У зв`язку з цим перед призначенням експертизи важливо допитати всіх свідків, яким відомо про обставини, що мають значення для справи. За таких обставин, беручи до уваги відсутність у медичній документації даних щодо наявності у померлої [PERSON] будь-яких психічних розладів здоров`я, суд дійшов висновку, що призначення посмертної судово-психіатричної експертизи є передчасним та відмовив позивачу у задоволенні цього клопотання. У подальшому учасники не заявляли, у тому числі повторно, клопотань про проведення судових експертиз. Суд задовольнив клопотання позивача та відповідача про виклик свідків. Явка третьої особи була визнана обов`язковою. Ухвалою суду від 21.07.2021 було закрито підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду. Про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомленні належним чином. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 75 років у м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.09.2020 серії [NUMBER] (а.с. 15). Відповідно до повторно виданого свідоцтва про народження від 07.08.2020 серії [NUMBER] [PERSON] була матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). [PERSON] , [INFO] , 10.10.2015 зареєстрував шлюб з [PERSON] , після чого змінив своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 10.10.2015 серії [NUMBER] (а.с. 13). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] є рідним сином померлої [PERSON] , а отже є спадкоємцем першої черги за законом. Спадкодавець [PERSON] 09.09.2010 склала заповіт, яким усе своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що вона за законом буде мати право, заповіла [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчено секретарем виконкому Кошмаківської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області Конощук Н.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 08 (а.с. 14). Крім того, спадкодавець [PERSON] 16.08.2018 склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося б, і взагалі все те, що на випадок смерті буде їй належати і на що за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського нотаріального округу Митрофановою Л.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1150 (а.с. 78). З довідки Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори від 03.02.2021 № 67/02-31 вбачається, що після смерті спадкодавця [PERSON] в нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 119/2020 від 08.08.2020. Єдиним спадкоємцем за заповітом на все майно померлої [PERSON] є [PERSON] (а.с. 79). Позивач [PERSON] 18.11.2020 подав заяву до Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори на прийняття спадщини після померлої матері, однак державний нотаріус Гончаренко Ю.І. свої листом від 03.02.2021 № 68/02-31 роз`яснила позивачу, що після смерті його матері в нотаріальній конторі вже заведена спадкова справа № 119/2020 за заявою [PERSON] , яка є спадкоємцем на все майно померлої відповідно до заповіту, складеного приватним нотаріусом Митрофановою Л.П. 16.08.2018 за реєстром № 1150 (а.с. 8). З наданих за ухвалою суду медичних документів вбачається, що спадкодавець [PERSON] , хоча і мала незадовільний стан здоров`я, однак на обліку у лікаря-психіатра не перебувала, жодного разу скарг щодо психічного здоров`я спадкодавця зафіксовано не було (а.с. 97-111). Крім позивача у спадкодавця є ще один спадкоємець першої черги за законом - дочка [PERSON] , [INFO] , яка є громадянкою російської федерації (а.с. 65, 55-64). Указані факти щодо [PERSON] учасниками справи були визнані. Допитана у судовому засіданні дочка спадкодавця і сестра позивача [PERSON] повідомила, що вона була свідком того, як її мати складала заповіт на користь колишньої дружини позивача - [PERSON] . Свідок зазначила, що її мати була вольовою людиною, завжди самостійно приймала рішення, у тому числі рішення щодо складення заповіту на користі [PERSON] . Свідок разом з матір`ю перебувала 16.08.2018 у приміщенні приватного нотаріуса під час складення заповіту. Свідок повідомила, що її мати самостійно двічі вголос читала текст заповіту. Так, спадкодавець вперше прочитала вголос текст проєкту заповіту, після чого нотаріус з`ясувала чи все є зрозумілим. Після отримання від [PERSON] ствердної відповіді було виготовлено оригінал заповіту, який остання прочитала ще раз вголос та потім підписала. Свідок зазначила, що позивач ображав маму під час спільного з нею проживання у 2013-2014 роках, навмисно створював ситуації, які були небезпечні для життя і здоров`я матері. Так, померла [PERSON] говорила свідку, що позивач з неї знущався і катував її, забирав у неї гроші. Також померла розповідала свідку, що на думку її померлої матері якби не допомога відповідача [PERSON] , то позивач би матір вбив. Свідок зазначила, що мати до останньої хвилини свого життя розуміла значення своїх дій, а складання заповіту на користь [PERSON] було свідомим рішенням покійної [PERSON] . Також свідок повідомила, що з 2017 до 2020 року вона восени забирала свою матір на проживання до себе додому до російської федерації, а влітку вони на кілька місяців поверталися до основного місця проживання матері у с. Кошмак. Під час перебування у російській федерації [PERSON] отримала посвідку на проживання, у зв`язку з чим мала обов`язково перебувати на обліку у медичній установі. [PERSON] зверталася до медичних установ за консультаціями та лікуванням наявних хвороб, проте ніколи такі звернення не стосувалися психічного здоров`я померлої, а стосувалися виключно фізичного стану. На підтвердження вказаного матеріали справи містять медичну документацію, складену на території російської федерації (а.с. 127-143). Факт тимчасового перебування спадкодавця [PERSON] протягом 2017-2020 років у дочки на території російської федерації сторонами визнавався, отже доказуванню не підлягає. Разом з тим, сторона позивача стверджувала, що заповіт був складений під час перебування спадкодавця [PERSON] за межами України. З метою встановлення правдивості цих тверджень за ініціативою всіх учасників судом було витребувано інформацію щодо перетину [PERSON] державного кордону України. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 30.12.2021 № 91-50536/0/15-21 [PERSON] 24.07.2018 в`їхала на територію України через пункт пропуску «Бачівськ», а 20.08.2018 виїхала до російської федерації через пункт пропуску «Катеринівка». Отже, станом на дату складання заповіту 16.08.2018 спадкодавець [PERSON] перебувала на території України. Судом були допитані свідки. Так, [PERSON] , який до 2019 року був старостою села Кошмак, повідомив, що померлу [PERSON] добре знав. За станом свого здоров`я вона погано пересувалася, бо мала хворі ноги, однак ознак психічної хвороби вона не мала. Свідку відомо, що позивач за час спільного проживання з матір`ю закривав останню в туалеті, ображав. Щодо відповідача [PERSON] , то померла [PERSON] була їй вдячна, говорила що та для неї «як дитина». Свідок [PERSON] повідомив, що був сусідом померлої. Остання за життя скаржилася на сина (позивача у справі), указувала що син забирав у неї ліки. При цьому померла позитивно ставилася до колишньої невістки - відповідача [PERSON] , була їй вдячна. Свідку невідомі факти вчинення тиску на померлу, у тому числі щодо складання заповіту. Свідок [PERSON] повідомила, що проживала з померлою по сусідству. Останню доглядала відповідач [PERSON] . При цьому померла боялася свого сина - позивача у справі. Свідок повідомила, що спадкодавець [PERSON] на психічні захворювання не хворіла, поводила себе адекватно. Свідок [PERSON] повідомила, що була сусідкою померлої, перебувала з нею у добрих стосунках, неодноразово залишала свою маленьку дитину (з трирічного віку) з померлою. [PERSON] ніколи на психічні захворювання не страждала, адекватно себе поводила, інакше свідок би не залишила з нею свою дитину. При спілкуванні [PERSON] скаржилася на свого сина (позивача). Свідок [PERSON] повідомила, що померлу знала особисто, так як з 2004 року працювала у сільраді. Під час спілкування [PERSON] адекватно сприймала дійсність, нічого не плутала, проявляла прихильність до колишньої невістки [PERSON] , а не до свого сина. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони є рідними сестрами померлої [PERSON] та, відповідно, рідними тітками позивачу [PERSON] . Свідки повідомили, що мали добрі стосунки з померлою сестрою. За життя остання скаржилася їм на сина, казала що він над нею знущався, насміхався, забирав ліки та відбирав телефон, щоб вона не могла про це поскаржитися. Померла казала, що їй пощастило з невісткою (відповідачем у справі). Свідки вказали, що покійна сестра була дуже принциповою людиною, завжди вчиняла так, як вирішила, і при цьому ніхто не міг змусити її зробити те, що вона робити не хотіла. Дивних вчинків покійна сестра не вчиняла, поводила себе відповідно до реальної обстановки. Свідок [PERSON] повідомила, що вона є рідною сестрою колишнього чоловіка померлої [PERSON] , а отже є рідною тіткою позивача. Указувала, що позивач доглядав за покійною матір`ю. Проте щодо позивача [PERSON] як покійна мати, так і сестра [PERSON] , поводилися несправедливо, оскільки сестра мала порадитися з братом щодо догляду за матір`ю, а не довіряти такий догляд чужій людині - відповідачу [PERSON] . Свідок вважає померлу [PERSON] нерозумною, оскільки остання мала залишити заповіт саме на користь сина, проте цього не зробила. Указувала, що востаннє бачила померлу [PERSON] у жовтні 2019 року. Повідомила, що не чула, щоб відповідач [PERSON] чи інші особи схиляли померлу [PERSON] до складання заповіту. При цьому свідок повідомила, що не мала з померлою дружніх стосунків, була нею незадоволена як невісткою (дружиною брата). Зазначала, що покійна [PERSON] була вередливою та вольовою людиною, командувала чоловіком. У судовому засіданні третя особа приватний нотаріус Митрофанова Л.П. надала пояснення з приводу процедури складання заповіту, з яких не вбачалося наявності будь-яких порушень. При цьому нотаріус пояснила, що перед складанням заповіту вона перевірила спадкодавця [PERSON] на дієздатність, у тому числі шляхом ставлення низки запитань. Заповідач [PERSON] поводила себе адекватно, добре орієнтувалася у часі і просторі, розуміла значення своїх дій та бажала скласти заповіт саме на свою колишню невістку [PERSON] . Установивши вищевказані обставини суд дійшов наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З приписів ч. 2 ст. 1257 ЦК України слід дійти висновку, що правовими підставами недійсності правочину є ст. 225 та ст. 231 ЦК України, тобто ті, які зумовлюють, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Тлумачення ст. 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Із висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, викладених у постановах від 06.02.2020 у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18), від 24.05.2021 у справі № 607/13067/17 (провадження № 61-8407св20), від 16.09.2021 у справі № 643/6473/17 (провадження № 61-13275св20) та від 25.11.2021 у справі № 210/573/19 (провадження № 61-9493св21,які в силу ч.4 ст.263 ЦПК України обов`язкові для застосування судами, слідує, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. З матеріалів справи та показань свідків вбачається, що [PERSON] ніколи не страждала на психічні захворювання та завжди адекватно сприймала існуючу реальність, отже на момент підписання заповіту 16.08.2018 вона цілком здатна була розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Спадкодавець [PERSON] була дієздатною особою та мала право скласти заповіт на користь будь-якої особи, у тому числі особи, з якою не перебувала у родинних стосунках. Згідно з приписами ч.ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним З огляду на викладене слід дійти висновку, що з моменту складення [PERSON] на користь відповідача заповіту від 16.08.2018 було скасовано раніше складений на користь позивача заповіт від 09.09.2010. З огляду на викладене суд критично ставиться до доводів позивача про те, що складання його матір`ю [PERSON] заповіту на користь колишньої дружини позивача порушує його права як спадкоємця першої черги за законом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат слід провести відповідно до присів ст. 141 ЦПК України, а саме залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed