Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Відповідачі по справі є її дітьми, які зареєстровані в її будинку з 2007 та 2012 років, але фактично в ньому не проживають з травня 2017 року та 2012 року по даний час. В 2019 та 2020 роках вона декілька разів під час телефонних розмов зверталась до відповідачів з проханням, щоб вони добровільно виписались з належного їй будинку, але її прохання залишились поза увагою. В останні два роки її відносини з дітьми значно погіршилися.У поточному році відповідачі на телефонні дзвінки взагалі не відповідають, що свідчить про небажання їх в добровільному порядку виписатися з належного їй будинку. На даний час у неї, людини похилого віку, тяжкохворої, склалося важке матеріальне становище. Реєстрація відповідачів значно збільшує розмір плати по деяких видам комунальних платежів та не дає можливості оформити їй субсидію на опалення. В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідачів особами, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS] , а також стягнути судові витрати. В судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, згідно наявного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомили суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подали. За таких обставин суд ухвалив розглянути справу заочно, за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою усіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії рішення Тульчинського раойнного суду Вінницької області від 28.02.2007 у справі №2-326, яке набрало законної сили 12.03.2007 (а.с.15), копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.07.2007 №15073747 (а.с.13) позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с.11-12) відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] з 21.05.2012, а відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 10.05.2007, однак знята з реєстрації 11.08.2009. Відповідно до витягу №315 про зареєстрованих у житловому будинку приміщенні/будинку осіб від 16.11.2021 №515 (а.с.16) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані зокрема відповідач [PERSON] з 02.03.2018 по теперішній час та відповідач [PERSON] з 21.05.2021 по теперішній час. Згідно довідки квартальної [PERSON] , підпис якої засвідчено керуючим справами (секретаря) виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 17.11.2021 (а.с.14), [PERSON] , [INFO] прописаний за адресою: [ADDRESS] та не проживає з 21.05.2012 по даний час. [PERSON] , [INFO] прописана за адресою: [ADDRESS] та не проживає з 10.05.2007 по даний час. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] протягом більше чотирьох років, а відповідач [PERSON] протягом більше дев`яти років в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] не проживають. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч.2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім`ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Оскільки відповідачі є членами сім`ї позивача - власника будинку, тому застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами ст.71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім`ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім`ї - ЖК УРСР. Тому, в даному випадку слід застосовувати норму ст.405 ЦК України. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлені відповідачі не надали суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачами, суд вважає, що є підстави для визнання їх особами, що втратили право користування жилим приміщенням, так як вони тривалий час, понад один рік, у ньому не проживають. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідачі добровільно не змінили реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1816 грн (а.с.1), по 908 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved