Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» з позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1114 від 26.06.2020, вчинений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу в Київській області Кондратюком В.С., за яким запропоновано стягнути з позивача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість за договором кредиту №0038344 від 21.08.2019 в розмірі 10 985,02 грн. та витрати за вчинення виконавчого напису, усього 11 435,02 грн. Також просила стягнути з відповідача кошти в сумі 13 318,50 грн, які безпідставно стягнуті за оскаржуваним виконавчим написом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. відкрито виконавче провадження №62677796, в рамках якого із заробітної плати позивача стягнуто 13 318,50 грн, з них 11 435,02 грн на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс», решта - витрати виконавчого провадження. Позивач вважає, що виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням вимог ст. 87, ст. 88 Закону України «Про нотаріат» і Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки стягувачем не подані нотаріусу оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору, докази існування заборгованості та відсутнє письмове повідомлення боржника про погашення заборгованості. Також позивач не погодилась із сумою кредитної заборгованості і просила на підставі ст.1212 ЦК України стягнути з відповідача усю суму проведених на підставі оспорюваного виконавчого напису відрахувань із заробітної плати в розмірі 13 318,50 грн. У відзиві на позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» вважає вимоги [PERSON] необґрунтованими, вчинений нотаріусом виконавчий напис таким, що відповідає вимогам закону щодо процедури і форми, просив у задоволенні первісного позову відмовити. Одночасно ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» звернулась до [PERSON] із зустрічним позов про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 15 406,08 грн. Позов мотивовано тим, що 21.08.2019 між [PERSON] та акціонерним товариством «РВС Банк» було підписано Заяву-договір №0038344 про надання банківських послуг, на підставі якої [PERSON] отримала у АТ «РВС Банк» споживчий кредит на суму 10256,41 грн. строком на 24 місяці, із процентною ставкою 18% річних, разова комісія в розмірі 2,5% від суми кредиту, щомісячна комісія 3% від суми кредиту та зобов`язалась повертати кредит щомісячними платежами. Проте відповідач повернення кредитних коштів згідно графіку платежів не здійснювала, за увесь час користування коштами перерахувала лише 3 643,14 грн. 28.04.2020 ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» на підставі договору №28/04/2020-1 придбало у АТ «РВС Банк» право вимоги до стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості в розмірі 10 985,02 грн, яка складається з 8801,99 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 568,24 грн - за процентами, 1230,76 грн. - за комісією, 384,03 грн. - пеня. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання в сумі 10 985,02 грн. ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» просило стягнути з [PERSON] на підставі ч.2 ст.625 ЦК проценти за період з 28.04.2020 по 17.11.2021 в розмірі 1339,81 грн + 1738,94 та інфляційні втрати в розмірі 1342,31 грн., а всього загальну суму боргу в розмірі 15406,08 грн. Приймаючи до уваги те, що на підставі оскаржуваного виконавчого напису на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» з [PERSON] стягнуто 11 731,73 грн, товариство просило зарахувати ці кошти на погашення кредитної заборгованості. Ухвалою суду від 29.11.2021 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] не погодилась із визначеною заборгованістю, покликаючись на незаконність нарахування щомісячної комісії в розмірі 1230,76 грн. В судові засідання сторони не з`явились, кожен зокрема, подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання відповідно до вимог ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Щодо вимог за первісним позовом За матеріалами справи 21.08.2019 [PERSON] підписала заяву-договір №0038344 про надання банківської послуги (платіжну карта Простір) в АТ «РВС Банк», за умовами якого отримала споживчий кредит шляхом перерахунку на картковий рахунок коштів у розмірі 10 256,41 грн., строком на 24 місяці, зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування грошовими коштами, що становить 18 % річних, разовою комісією при видачі кредиту 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячною комісією за розрахунково касове обслуговування кредиту 3 % від суми наданого кредит, із встановленим графіком щомісячного повернення. Кредитний договір нотаріально не посвідчений. За період з 21.08.2019 по 28.04.2020 [PERSON] сплачено на виконання кредитного договору 3 643,14 грн, в тому числі 1 454,42 грн тіла кредиту (а.с.125). 28.04.2020 між АТ «РВС Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» укладено договір №28/04/2020-1 про відступлення прав вимоги, за яким АТ «РВС Банк» відступив шляхом продажу ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 0038344 від 21.08.2019. 26.06.2020 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області вчинено виконавчий напис №1114, у якому запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» заборгованості за кредитним договором від 21.08.2019 №0038344 за період з 22.01.2020 по 28.04.2020 в сумі 10985,02 грн., з яких 8801,99 грн. - тіло кредиту, 568,24 грн. - 18 % річних, 1230,76 грн. - комісія, 384,03 грн. - пеня. З урахуванням витрат за вчинення виконавчого напису запропоновано до стягнення загальну суму 11 435,02 грн. 28.07.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. за вказаним виконавчим написом нотаріуса відкрито виконавче провадження, звернуто стягнення на заробітну плату [PERSON] , за період з вересня 2020 по липень 2021 стягнуто 13318,52 грн., з яких 11 435,02 грн. борг, решта - витрати виконавчого провадження. Предметом первісного позову є оспорення виконавчого напису нотаріуса та стягнення безпідставно отриманих коштів. Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках та порядку, встановлених законом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»), під час якої нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Отже безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 зроблено висновок, про те, що судовими рішеннями визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», тому договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Таким чином для вчинення виконавчого напису нотаріуса необхідно надати: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц зазначено: «боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.» Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку). Верховний Суд зазначає, що дійсно на сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Таке повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) передається позикодавцем позичальнику у порядку, визначеному статтею 84 Закону України «Про нотаріат». У даній справі кредитний договір укладений з [PERSON] нотаріально не посвідчений. Крім того позивач [PERSON] заперечила факт отримання будь-якого повідомлення про існування заборгованості. Докази отримання позивачем вимоги про погашення боргу відсутні. Наявний у матеріалах справи реєстр згрупованих поштових відправлень свідчить про передачу поштової кореспонденції до поштового відділення, а не про отримання її адресатом. Доказів належного здійснення повідомлення, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення, суду не надано. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про недотримання встановленої законом процедури стягнення боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також підлягає частковому задоволенню вимога позивача [PERSON] про стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» коштів отриманих в порядку виконання оспореного виконавчого напису. Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Виконавчий напис нотаріуса визнано судом таким, що не підлягає виконанню, тому підстави, на яких ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» отримало кошти відпала і ці кошти підлягають поверненню позивачу. За матеріалами справи (а.с.30,31,38) на підставі цього виконавчого напису з [PERSON] стягнуто 13 318,52 грн, з яких 11 435,02 грн. стягнуто на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс», решта - відрахування виконавчого провадження. ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» визнає зарахування коштів в розмірі 11 731,73 гр (а.с.61, 136-150). З урахуванням наведеного з ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» на користь [PERSON] підлягають стягненню лише фактично отримані кошти в розмірі 11 731,73 грн. Що стосується витрат виконавчого провадження, то ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» не є належним відповідачем в цій частині, а позов до отримувача цих коштів позивачем не заявлено, первісний позов підлягає частковому задоволенню. Щодо вимог за зустрічним позовом При зверненні до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» вважає, що підписавши 21.08.2019 заяву -договір, остання погодилась на публічну пропозицію банку щодо укладення договору (оферту) та уклав таким чином з АТ «РВС Банк» Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб на умовах, що розміщені на сайті банку. За розрахунком ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість за кредитним договором станом на 17.11.2021 складає 15406,08 грн., з яких: 8801,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 568,24 грн. - заборгованість за процентами, 1230,76 грн. - заборгованість за комісією, 384,03 грн. - заборгованість за штрафними санкціями (пеня), а також 4421,06 грн. - проценти та індекс інфляції, нараховані за прострочення грошового зобов`язання (1339,81 грн. -18 % річних за користування грошовими коштами за період з 28.04.2020 до 31.12.2020 року, 1738,94 грн. - 18 % річних за користування грошовими коштами за період 01.01.2021 до 17.11.2021 року, 1342, 31 грн. - інфляцiйнi втрати за період 28.04.2020 до 17.11.2021 року). Проте, за матеріалами справи при підписанні заяви на кредитування [PERSON] (а.с.85) погодилась сплачувати 18 % річних за користування коштами в межах строку кредитування - 24 місяці, 3% комісії за розрахунково-касове обслуговування, 256 грн одноразово комісії за надання кредиту. Інших умов кредитування чи долучених до позовної заяви копії «Публічної пропозиції» не підписувала. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з приписами статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» доведено, що [PERSON] взяла на себе зобов`язання за кредитним договором, отримала кредит, здійснювала платежі на його повернення, порушила графік внесення щомісячної плати та допустила виникнення заборгованості. Згідно із розрахунком заборгованості, який узгоджується із випискою по рахунку, заборгованість за тілом кредиту становить 8801,99 грн., а заборгованість за процентами за узгодженою ставкою 18% річних - 568,24 грн. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач довів суду заборгованість за тілом кредиту і відсотків за користування кредитом. Відповідач доказів на спростування цих обставини суду не надав. Тому в цій частині позов підставний і обґрунтований. ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, стягнути обумовлену у Заяві комісію за обслуговування кредиту в розмірі 3% суми кредиту, тобто 307,69 грн, щомісяця за період з 21.08.2019 по 28.04.2020, що відповідно становить 1 230,76 грн. [PERSON] усвоїх запереченнях покликалась на неправомірне включення в умови договору будь-яких комісій, оскільки це суперечить статтям 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», на що неодноразово вказував Верховний Суд. Проте, така позиція відповідача за зустрічним позовом не в повній мірі є вірною. У цій справі необхідно звернути увагу на час укладення договору та зміст правових норм, які регулюють правовідносини сторін. Частиною першою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Кредитний договір було укладено сторонами у серпні 2019 року. На той час ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» діяла в редакції, яка передбачала, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII. В свою чергу Закон України «Про споживче кредитування» визначив, що загальна вартість кредиту для споживача - це сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом. Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (ст.1 Закону). Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, включення до договорів укладених після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII умов щодо комісійних винагород за обслуговування кредиту не можуть вважатись такими, що створюють істотній баланс між сторонами на шкоду споживача. Тому, укладений з [PERSON] кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін, під час його укладення остання була ознайомлена з умовами, в тому числі щодо комісійних виплат, погодилась на них, отримувала кредит та виконувала певний час його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов договору. Позиція [PERSON] фактично зведена до висновків викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі 524/5152/15-ц, однак вони не можуть бути застосовані до правовідносин у цій справі, оскільки аналізують зміст ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була чинною в період з 16.10.2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016. З урахуванням наведеного вимога ТОВ « Фінансова компанія «Паріс» про стягнення комісії в розмірі 1230,76 грн. є підставною. Що стосується вимоги про стягнення пені за період до 29.02.2020 в розмірі 384,03 грн, то вона не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі й сплата неустойки. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Сторони повинні обумовити при укладенні договору розмір та правила застосування пені. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, покликається на п.7.3.11 публічної пропозиції, розміщеної на сайті банку (первісного кредитора). При цьому, долучена до позовної заяви «Публічна пропозиція» позивачем не підписана. Таким чином, не доведено, що [PERSON] погоджувалась на застосування таких штрафних санкцій. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки ТОВ ««Фінансова компанія «Паріс» не довела суду, що сама така редакція умов кредитування існувала на час укладення кредитного договору. За таких обставин у стягненні пені слід відмовити. Що стосується вимог ТОВ « Фінансова компанія «Паріс» про стягнення інфляційних втрат та грошових коштів на підставі ст.625 ЦК, то суд керується наступним. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу і процентів за обумовленою ставкою чи за ставкою 3% входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Для обрахунку цієї суми необхідно визначити період прострочення і процентну ставку, яка може бути на рівні визначеному законом - 3%, чи обумовленою сторонами. ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» при розрахунку грошової суми за ч.2 ст.625 ЦК застосував ставку 18 %, покликаючись на пункт 7.7.2.17 «Публічної пропозиції», яким передбачено, що клієнт зобов`язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитними коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом (кредитом). При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом (кредитом) згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлюється на рiвнi процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору. З мотивів наведених вище до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила договору приєднання і відповідно умови, викладені у «Публічній пропозиції». З огляду на те, що [PERSON] у Заяві від 21.08.2019 не погодила 18% ставку відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, грошову суму за ст.625 ЦК необхідно обрахувати в розмірі визначеному законом - 3%. (8801,99+568,24+1230,76) х 3% х (569 - кількість днів прострочення з 28.04.2020 по 17.11.2021) : 365:100 =495,78 грн. Інфляційні витрати становлять : (10 600,99 = 8801,99+568,24+1230,76) х 1.12219501 (зведений індекс інфляції) -10 600,99=1295,39 грн. Таким чином, зустрічний позов підлягає до часткового задоволення, з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 21.08.2019 в розмірі : 8801,99 грн. - за тілом кредиту, 568,24 грн. - за процентами за користування кредитом, 1230,76 грн. - за комісією, 495,78 грн - процентів за ч.2 ст.625 ЦК, 1295,39 грн - інфляційних втрат, всього 12 392,16 грн. У ч. 12 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. За первісним позовом на користь [PERSON] підлягало стягненню з ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» 11 731,73 грн. За зустрічним позовом з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» підлягало стягненню 12 392,16 грн. В результаті зустрічного зарахування з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» належить стягнути 12 392,16-11 731,73 грн = 660,43 грн. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Первісний позов [PERSON] задоволено на 11 731,73х100%:13318,52=88%, до стягнення на її користь з ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» підлягало 1707,04 грн (908,00 грн за немайнову вимогу і 799,04 грн за майнову). Зустрічний позов ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» задоволено на 80%, до стягнення з [PERSON] підлягало 1816,00 грн. Різниця, яку слід стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» становить 1816,00-1707,04=108,96 грн.

Outcome: partial