Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

14 лютого 2022 року позивач Приватний виконавець округу Волинської області Шульженко І. С. через свого представника адвоката Дацюка В. М. звернувся в суд з позовом до відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2011 року з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 393 205,05 гривень. 26 липня 2019 року на виконання вищевказаного рішення суду приватний виконавець Шульженко І. С. відкрив виконавче провадження, в межах якого було описане та арештоване іпотечне майно боржника, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . 11 вересня 2019 року позивач сформував заявку до Волинської філії ДП «Сетам» на реалізацію вказаного житлового будинку та земельної ділянки з електронних торгів, які відбулись 25 листопада 2019 року. За результатами проведених торгів переможцем стала [PERSON] , майно продано за 351 000 гривень, з яких 303 102,32 гривень були перераховані приватним виконавцем Шульженком І. С. стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк». Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2020 року електронні торги з реалізації вищевказаного нерухомого майна визнані недійсними. На думку сторони позивача, правова підстава, на якій відповідач набув грошові кошти за реалізоване майно відпала, а тому в ПАТ АБ «Укргазбанк» зобов`язаний повернути кошти в повному обсязі. У відповідь на вимогу приватного виконавця ПАТ АБ «Укргазбанк» листом від 17 грудня 2021 року відмовив у поверненні коштів, отриманих від реалізації іпотечного майна, стверджуючи, що рішенням суду про визнання торгів недійсними не встановлено обов`язку банку повернути кошти. Наведене зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом, адже відповідач порушив вимоги законодавства щодо виконання зобов`язання з повернення коштів, сплачених на виконання правочину, визнаного недійсним. У разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, а у продавця - отримані від покупця кошти. Крім того, законодавством встановлені наслідки прострочення грошового зобов`язання, зокрема, ст. 625 ЦК України. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору разом з сумою основного боргу суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, за розрахунками позивача розмір інфляційних втрат за період з 06 жовтня 2021 року (день набрання рішенням суду законної сили) до 19 квітня 2022 року становить 30 445,71 гривень; 3 % річних за той же період становить 5 007,42 гривень. На підставі наведеного позивач просить: стягнути з ПАТ АБ «Укргазбанк» в користь приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Шульженка І. С. безпідставно отримані кошти в розмірі 303 102,32 гривень, а також інфляційні втрати в розмірі 30 445,71 гривень, 3 % річних - 5 007,42 гривень. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача в свою користь судові витрат у справі, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 16 січня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 14 квітня 2022 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник ПАТ АБ «Укргазбанк» зазначає про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Мотивуючи свою позицію, представник відповідача вказує, що спірні правовідносини не регулюються статтями 216, 1212 Цивільного кодексу України. По-перше, дія статті 216 Цивільного кодексу України щодо правових наслідків недійсності правочину стосується виключно сторін такого правочину, однак ПАТ АБ «Укргазбанк» не є стороною правочину з реалізації майна у формі електронних торгів, які було визнано недійсними. По-друге, правовою підставою набуття коштів банком є виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області, виданого з метою примусового виконання відповідного рішення суду, яке набрало законної сили. На підставі наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю вимог. Представник позивача Дацюк В. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які наведені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов заперечив з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, заявою від 05 квітня 2022 року просить розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Заслухавши пояснення представника представників сторін, дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що 25 листопада 2019 року проведено електронні торги з реалізації житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ціною 351 000,00 гривень. Переможцем торгів стала [PERSON] . Наведене підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 448054 від 25 листопада 2019 року (а. с. 14-16). На підставі цього протоколу приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Шульженком І. С. складений акт про реалізацію предмета іпотеки від 12 грудня 2019 року. Цим актом підтверджується, що переможець електронних торгів [PERSON] сплатила кошти за придбаний предмет іпотеки, включаючи гарантійний внесок, на рахунок приватного виконавця (а. с. 18-19). Копією платіжного доручення №670 від 12 грудня 2019 року підтверджується факт перерахування коштів в сумі 303 102,32 гривень на рахунок ПАТ АБ «Укргазбанк», призначення платежу - заборгованість від реалізації майна за виконавчим листом Луцького міськрайонного суду Волинської області №2206/11 від 26 вересня 2012 року, боржник [PERSON] (а. с. 20). Також установлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2020 року визнано недійсними електронні торги з реалізації лоту № 383992, а саме: предмета іпотеки - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 36,5 кв. м, та земельної ділянки, кадастровий номер 07101000000:31:132:0003, площею 0,0796 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , проведені ДП «Сетам» 25 листопада 2019 року, результати яких оформлені протоколом № 448054 від 25 листопада 2019 року. За результатами апеляційного та касаційного оскарження вищевказане рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2020 року залишене без змін. Згідно з частинами першою та третьою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна. Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором. Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу). Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 24 жовтня 2012 року № 6-116цс12 та Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17, провадження № 12-128гс18). Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) прилюдних торгів за позовом учасника таких торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами прилюдних торгів, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, у продавця - повернути отримані від покупця кошти. За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція та відшкодування збитків (додатковий наслідок) та застосовується виключно до сторін правочину. Сторонами договору купівлі-продажу є покупець та продавець (стаття 655 ЦК України). Покупцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є переможець торгів, який підписав протокол про їх результати та отримав затверджений державним виконавцем акт, а продавцем за таким договором може бути як спеціалізована організація, що проводила торги, так і виконавча служба, від імені якої могла виступати спеціалізована організація як організатор торгів. З протоколу проведення електронних торгів № 448054 від 25 листопада 2019 року та акту про реалізацію предмета іпотеки від 12 грудня 2019 року суд установив, що ДП «Сетам» є організатором торгів, а приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Шульженко І. С. виступав від свого імені на прилюдних торгах як продавець. Вказана обставина підтверджується також і тим, що покупець [PERSON] сплатила кошти за придбане майно саме на рахунок приватного виконавця. Таким чином, установивши, що при реалізації іпотечного майна на електронних торгах продавцем цього майна є приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Шульженко І. С., і за рішенням суду такі торги визнано недійсними, суд дійшов висновку, що в приватного виконавця виник обов`язок повернути отримані від покупця кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки (частини 2, 3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»). Як вже встановлено судом, приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Шульженко І. С., отримавши кошти від реалізації майна боржника, 12 грудня 2019 року перерахував 303 102,32 гривень на рахунок стягувавча ПАТ АБ «Укргазбанк», призначення платежу - заборгованість від реалізації майна. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Таким чином, оскільки рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2020 року електронні торги з реалізації іпотечного майна визнано недійсними, то отримані ПАТ АБ «Укргазбанк» кошти в межах виконавчого провадження від реалізації такого майна в розмірі 303 102,32 гривень підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що оскільки правовою підставою отримання спірних коштів стягувачем є виконавчий лист, то це виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. Такий аргумент відповідача не спростовує попередні висновки суду та не змінює факт визнання недійсними електронних торгів, за результатами яких у виконавчому провадженні позивачем було здійснено стягнення грошових коштів на користь ПАТ АБ «Укргазбанк», що є підставою для повернення таких коштів. Тож, з дати набрання законної сили рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2020 року про визнання торгів недійсними (06 жовтня 2021 року) у відповідача виник обов`язок повернути приватному виконавцю виконавчого округу Шульженку І. С. кошти в розмірі 303 102,32 гривень, як кошти, отримані на виконання правочину, визнаного недійним. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18 та від 07 квітня 2020 року в справі № 910/4590/19, № 12-189гс19. Крім того, положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц, провадження № 61-22875св19). Отже, суд дійшов висновку, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення позивачу безпідставно збережених грошей, а тому у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу три проценти річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, розмір яких визначений з урахуванням наданого позивачем розрахунку. Належних і допустимих доказів на спростування указаного розрахунку та/або свого розрахунку відповідачем надано не було. Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Шульженка І. С. 303 102,32 гривень безпідставно отриманих коштів, 30 445,71 гривень інфляційних втрат та 5 007,42 гривень трьох відсотків річних. Розподіл судових витрат. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Встановлено, що 02 лютого 2022 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Бона Фіде» укладено договір №02-02/22 про надання правової допомоги. Відповідно до п. 3.1 цього договору розмір оплати за надані послуги визначається Адвокатським об`єднанням, погоджується із замовником у Актах виконаних робіт, що є невід`ємною частиною цього договору (а. с. 27). Відповідно до Акту виконаних робіт від 02 лютого 2022 року вартість юридичних послуг Адвокатського об`єднання «Бона Фіде», наданих позивачу, становить 8 000 гривень (а. с. 28). Порядок розрахунків Адвокатське об`єднання «Бона Фіде» та [PERSON] обумовили в п. 3.2 договору про надання правової допомоги, відповідно до якого замовник зобов`язується оплатити вартість послуг та винагороду згідно з п. 3.1 цього договору протягом 5 днів після виставлення рахунку об`єднанням. Оскільки розмір сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, ґрунтується на положеннях договору про надання правничої допомоги, встановивши, що в матеріалах справи відсутні платіжні доручення на оплату послуг адвоката (виставлені рахунки) та квитанції про оплату позивачем цих доручень, суд дійшов висновку про недоведеність заявленого позивачем розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 8 000,00 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із висновком суду про задоволенням вимог позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 131,00 гривень.

Outcome: approved