Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

30.07.2020 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що [PERSON] взяла в нього борг грошові кошти в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів CШA. Передача грошових коштів підтверджується розпискою власноруч написаною відповідачем 29.05.2019, що відповідає вимогам ст.207 та ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України. Таким чином, між сторонами відповідно до ст.1046 ЦК України був укладений договір позики, зобов`язання за якими сторони повинні виконувати належним чином відповідно до ст.1049 ЦК України. На час укладання договору позики він з відповідачем перебував у ділових відносинах. Проте, всупереч домовленості, позика, навіть частково, не була повернута. На даний момент відповідач зобов`язання за договором позики не виконала, сума позики залишається неповернутою та складає 5000,00 доларів США. У постанові № 373/2054/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію, що немає законодавчої заборони на стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 і ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі й саме в тій валюті, яку визначено договором позики, а не у всіх випадках і безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Також, враховуючи що при укладенні договору позики між ним та відповідачем не був встановлений розмір і порядок одержання процентів від суми позики, а також не було передбачено застереження щодо безпроцентного характеру позики, він, як позикодавець, з підстав передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання процентів. Відповідно до розрахунків розмір процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України з дня порушення грошових зобов`язань за договором позики до дня складання цієї заяви становить 18733,69 грн.. Крім того, згідно вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У разі порушення зобов`язання боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В свою чергу, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до розрахунків розмір 3% річних з дня порушення грошових зобов`язань за договором позики до дня складання цієї позовної заяви становить 4499,14 грн., а інфляційні втрати за борговими зобов`язаннями в іноземній валюті не нараховуються. У зв`язку цим, просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти, що складаються з суми основного боргу в розмірі 5000,00 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 18733,69 грн., три проценти річних в розмірі 4499,14 грн. та судові витрати у справі. 04.09.2022 судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28.10.2020 відповідач - [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] , про визнання недійним договору позики, шляхом направлення засобами поштового зв`язку (зареєстрована судом 03.11.2020), в якій просила в порядку ст. 203, 231 ЦК України визнати договір позики від 29.05.2019 недійсним. 26.11.2020 судом постановлено ухвалу, про прийняття зустрічного позову до розгляду, об`єднання в одне провадження вимог за зустрічним позовом з первісним позовом, перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, заміну судового засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 15.04.2021 судом зупинено провадження у справі у зв`язку із призначенням судової почеркознавчої експертизи, яка була доручена експертам Експертно - дослідної служби України. 08.09.2021 судом отримано повідомлення Експертно - дослідної служби України щодо повернення матеріалів справи № 357/7419/20 без проведення експертизи, у зв`язку із нездійсненням її оплати. 01.11.2021 судом постановлено ухвалу, про поновлення провадження у справі та продовження підготовчого засідання. 07.02.2022 представник відповідача, адвокат Малиневський П.П., подав до суду заяву, про залишення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсним договору позики, без розгляду, та зазначив, що наслідки передбачені ст. 257 ЦПК України відповідачу зрозумілі. 07.02.2022 судом зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсним договору позики, залишено без розгляду. 07.02.2022 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та пояснив, що кошти надав відповідачу на її прохання в 3-х частинах: 3000 доларів США - для викупу авто з лізингу, 1200 доларів США - для погашення боргу та приблизно 1000 доларів США. Суму в розписці відповідач написала сама, і визначила дату повернення коштів, після чого вони попрощалися і він її більше не бачив. В день повернення боргу він намагався з нею зв`язатися, однак, його номер телефону був заблокований, з іншого номеру він дзвонив і вона сказала, що не бажає з ним говорити. Він її шукав за адресою проживання, місцем роботи, але не знайшов. З інтернету він дізнався, що вона має борги за кредитами, а авто заклала в фінансовій установі. Представник позивача, адвокат Ахрамович Ян Ігорович, в судовому засіданні позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та пояснив, що відповідач в засіданні зазначала, що її нібито примусили написати розписку, тому заявляла клопотання про виклик свідків, призначення експертизи, які були задоволені судом, однак, вона не виконала вимоги ЦПК, своїми правами не скористалася, відмовилася оплачувати експертизу. Щодо письмових пояснень адвоката відповідача, слід зазначити, що відповідач ніколи не говорила, що написана розписка не є договором позики. Договір новації згідно ст. 1053 ЦК України відбувається з будь-яких зобов`язань, зокрема, позики. Розписка відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Малиневський Павло Петрович, у судовому засіданні позов не визнав, 29.03.2022 надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідач обставин, на які посилається позивач, не визнає, вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено. Зі змісту ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України вбачається, що договір позики є реальною угодою, а тому розписка обов`язково повинна містити інформацію про дату отримання коштів (постанова Верховного Суду у справі №369/3340/16-ц від 22.08.2019). Однак, наданий позивачем документ таких даних не містить. Згідно ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Неукладений правочин прав та обов`язків для сторін не породжує. Позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Крім того, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Натомість, розписка, на яку посилається позивач, жодного слова про те, що сума в розмірі 5000 доларів США є позикою, не містить. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові №369/3340/16-ц від 22.08.2019), факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Суд апеляційної інстанції у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку і дійшов висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів у певний або у будь-який інший день. Встановивши, що згідно з розпискою відповідач лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти, а не повернути отриману у борг суму коштів, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики. Тотожні висновки містяться у постанові Верховного Суду №464/5314/17 від 06.04.2020. На підставі викладеного, вважає, що у задоволенні пред`явленого позову слід відмовити за його недоведеністю. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 26.04.2022 представник відповідача надав до суду письмову заяву, в якій зазначено, що відповідач позовних вимог не визнає, в задоволенні позову просить відмовити, а також просить судове засідання провести за її відсутності. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 29.05.2019 між [PERSON] (зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем (а.с. 7, 27), відповідно до якого позивач передав, а відповідач, отримавши кошти в розмірі 5000 доларів США, взяла на себе зобов`язання провернути кошти до 31.06.2019 у розмірі 5000 доларів США. Відповідач - [PERSON] у визначений строк кошти позивачу не повернула, тому [PERSON] 30.07.2020 звернувся до суду з даним позовом. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц. Відповідно до ч. 3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідач - [PERSON] у підготовчому засіданні не заперечувала факт написання розписки, однак, зазначала, що розписка нею була написана під моральним тиском без її згоди, однак, дане твердження відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтвердили даний факт. Так, 15.04.2021 за клопотанням [PERSON] судом було призначено судову почеркознавчу експертизу, з метою виявлення умов написання розписки (незвичайного стану виконавця) та об`єктивного, повного, всебічного з`ясування обставин справи, але 08.09.2021 судом було отримано повідомлення від Експертно - дослідної служби України щодо повернення матеріалів справи без проведення експертизи, у зв`язку із нездійсненням її оплати [PERSON] (а.с.102, 107-112), що розцінюється судом як ухилення від проведення експертизи (стаття 109 ЦПК України). Також, відповідачем заявлялися зустрічні вимоги щодо визнання даного договору недійсним в порядку ст. 203, 231 ЦК України, однак, 07.02.2022 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсним договору позики, судом було залишено без розгляду на підставі заяви представника відповідача, адвоката Малиневського П.П., який зазначив, що наслідки передбачені ст. 257 ЦПК України відповідачу зрозумілі. Представник відповідача - адвокат Малиневський П.П. заперечуючи позовні вимоги зазначив, що розписка обов`язково повинна містити інформацію про дату отримання коштів, а також, розписка, на яку посилається позивач, жодного слова про те, що сума в розмірі 5000 доларів США є позикою, не містить. Просив врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду №369/3340/16-ц від 22.08.2019, згідно якої факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Встановивши, що згідно з розпискою відповідач лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти, а не повернути отриману у борг суму коштів, суд апеляційної інстанції правильно дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики. Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постанові від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05.09.2018 у справі № 756/8630/14-ц, від 08.04.2021 у справі № 500/1755/17 та від 16.02.2022 у справі №520/19325/18. Як встановлено судом, розписка, яка міститься в матеріалах даної справи (а.с. 27), містить дату її складання, отримання грошових коштів (в борг) в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, а тому посилання представника відповідача на відсутність між сторонами позикових договірних правовідносин є безпідставними. Також, судом враховується, що оригінал боргового документу був наданий позивачем до суду, отже, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконала. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем - [PERSON] грошових коштів та порушення нею зобов`язання щодо їх повернення. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, за змістом ст. 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, тому згідно вказаної вище договорів позики виникло зобов`язання повернути вказану суму саме в доларах (198600доларів США), а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, тому суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі,отже і поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу в іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв»». Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача - [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню борг у розмірі 5000 доларів США. Також, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь за період з 01.07.2019 по 30.07.2020 відсотки відповідно до ст. 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки НБУ), в розмірі 18733,69 грн., які нараховані на суму боргу 5000 доларів США. Судом встановлено, що предметом договору позики грошей від 29.05.2019 є кошти в іноземній валюті - доларах США та розмір процентів сторонами в договорі визначений не був. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором, механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Вказаний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження 14-465цс18) та у постанові Верховного суду від 28.07.2021 у справі № 337/4737/17-ц. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позивача (позикодавця) вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про нарахування 3% річних, у зв`язку з порушенням відповідачем грошових зобов`язань за договором позики необхідно зазначити наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц) ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, лише після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України позивач має право забезпечити свої права і інтереси на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц. Позивач просив стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу 5000 доларів США за період з 01.07.2019 по 31.07.2020 в розмірі 4499,14 грн. Як встановлено судом, строк дії договору позики від 29.05.2019 визначено строком повернення суми позики - 31.06.2019 та станом на 01.07.2019 борг [PERSON] перед позивачем складає 5000 доларів США, кількість днів прострочення за період з 01.07.2019 по 30.07.2020 складає 396 днів. Тому, розмір трьох відсотків річних на суму боргу 5000 доларів США за вказаний період становить 162 долари США 74 центи, з розрахунку 5000 х 3% х 396 : 365, де 365 кількість днів на рік, 396 кількість днів прострочення виконання. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3% річних від простроченої суми позики за період з 01.07.2019 по 30.07.2020 в розмірі 162 долари США 74 центи. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 5162 долари США 74 центи. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивача складаються з судового збору, який він сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на його користь стягуються дані витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 1429,62 грн.

Outcome: partial