Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-24 00:00:00

У жовтні 2021 р. Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування надміру виплачених коштів в сумі 225 770 грн. 00 коп. та судового збору. Позов обґрунтований тим, що відповідач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримував пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», призначену за його заявою 09.12.2019 року. Разом з тим, 23.11.2020 року до управління надійшов лист Адміністрації Держприкордонслужби від 19.11.2020 року із повідомленням про поновлення відповідача на службі з 16.11.2019 року відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2020 року по справі № 640/23024/19, у зв`язку з чим управлінням було припинено виплату пенсії відповідачу та розраховану суму надміру отриманих відповідачем коштів у сумі 225 770 грн. 00 коп. за період із 16.11.2019 року по 31.12.2020 року. Позивач зазначає, що відповідачем, всупереч вимогам ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не було повідомлено орган пенсійного забезпечення про його поновлення на роботі, в результаті чого виникла переплата пенсії. У зв`язку із вищезазначеним позивач просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 225 770 грн. 00 коп. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року вказану справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 38-39). 15.12.2021 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, комплектується військовослужбовцями та має всі ознаки військового формування, утвореного відповідно до законодавства України. Також зазначає що із 17.03.2014 року на території України безперервно діє особливий період, а тому, згідно положень ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсії не припиняється. Таким чином позивач вказує, що виплачені йому у якості пенсійного забезпечення грошові кошти не є безпідставно набутими, оскільки він, відповідно до вимог чинного законодавства мав право на їх отримання (а.с. 43-51). 24.12.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача, не погоджуючись із доводами відповідача зазначив, що положення ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не розповсюджуються на даний випадок, оскільки відповідача не було ні призвано на військову службу за мобілізацією, ні прийнято на військову службу за контрактом, а саме поновлено за рішенням суду (а.с. 59). 28.12.2021 року до суду надійшло заперечення, у якому відповідач зазначив, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2020 року він був поновлений на військовій службі у зв`язку із незаконним звільненням, а згідно Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009, військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом і бажають продовжити її проходження, укладають новий контракт, у тому числі, у разі поновлення на військовій службі у зв`язку із незаконним звільненням (а.с. 62-64). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримував пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», призначену за його заявою 09.12.2019 року (а.с. 10). 23.11.2020 року до управління надійшов лист Адміністрації Держприкордонслужби від 19.11.2020 року із повідомленням про поновлення відповідача на службі з 16.11.2019 року відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2020 року по справі № 640/23024/19 (а.с. 17-21). Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення виплати. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Частиною 1 статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку про те, що механізм повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення таких сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме, через зловживання, зокрема, у випадку надання недостовірної інформації або ненадання інформації, обов`язковість подання якої передбачена законодавством. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, зокрема, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (частина перша статті 1215 ЦК України). Закон встановлює два виключення з цього правила: по - перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по - друге, у разі недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються. Отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності рахункової помилки з боку особи, яка проводить таку виплату та недобросовісності з боку набувача. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, а також у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019року у справі № 607/4570/17-ц. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь - якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Виходячи із аналізу ст. 1215 ЦК України обов`язок довести наявність рахункової помилки або недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, які б свідчили про рахункову помилку з боку Управління, чи надання відповідачем завідомо неправдивих даних, які стали підставою для перерахування пенсії, а також зловживань з боку відповідача при отриманні пенсії, позивачем надано не було. Таким чином, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом, недоведеність позивачем недобросовісності дій відповідача чи зловживання з боку останнього, а також наявності рахункової помилки, суд вважає, що правових підстав для задоволення позову немає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, з відповідача не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed