Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

В січні 2022 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , уточнивши свої позовні вимоги в лютому 2022 року та просила дозволити їй без згоди батька [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] за межі України в тому числі країн Республіка Польща, Республіка Болгарія, Турецька Республіка та до країн Шенгенської зони та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, в тому числі Республіка Польща, Республіка Болгарія, Турецька Республіка та до країн Шенгенської зони - Брильову Євгору Віталійовичу, [INFO] з його матір`ю [PERSON] , [INFO] , без згоди (дозволу) та супроводу батька [PERSON] у період з дня набрання чинності судового рішення до досягнення дитиною 16-ти річного віку, тобто до [INFO] , з обов`язковим поверненням дитини до України. Мотивуючи свою заяву тим, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу залишився мешкати з матір`ю. Зазначає, що 12.08.2012 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та від цього шлюбу народилася спільна дитина - донька [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] рішення стягнення з нього аліментів на утримання сина ігнорує, станом на 30.09.2021 року має заборгованість у розмірі 128 802, 70 грн. у зв`язку з чим його оголошено в розшук. Вказує, що вона матеріально утримує та належним чином піклується про сина, його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батько дитини не приймає жодної участі у вихованні сина. Просить дати згоду на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина без згоди батька, до досягнення сином повноліття, для оздоровлення та відпочинку. Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Позивачка в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про день, час та місце судового засідання, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача до суду не прибув, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до ч. 10 ст. 187 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило. Представник третьої особи СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ ВИКОНАВЧОГО КОМІТЕТУ ДОВГИНЦІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ МІСТА КРИВОГО РОГУ подав через канцелярію суду пояснення на позовну заяву у якій зазначив, що покладається при винесенні рішення на розсуд суду та розглянути справу без представника органу опіки та піклування. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 16.09.2011 року ( а.с. 6). У сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. В графі батьки: батьком зазначено - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 5). Рішенням суду від 27.05.2011 року стягнуто з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] на користь матері дитини [PERSON] аліменти в розмірі ј частини всіх видів доходів, починаючи стягнення з 12.04.2011 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] ( а.с. 7). Позивачка [PERSON] 11.08.2012 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , змінивши прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб ( а.с.8). Станом на 30.09.2021 року заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів складає 128 802, 70 грн., у зв`язку з чим Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19.10.2021 року [PERSON] оголошено у розшук ( а.с. 11-12). Позивачкою заявлено вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини, з метою оздоровлення та відпочинку у її супроводі та без нотаріально посвідченої згоди на це батька. При вирішенні даної справи, суд виходить насамперед із забезпечення найкращих інтересів дитини, які мають першочергове значення. Найкращі інтереси дитини, залежно від їх характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Так, 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом наведених норм законодавства такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням початку й закінчення часового проміжку перебування у відповідній державі. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, у тому числі з урахуванням права дітей на спілкування із батьком. При цьому, відповідно до зазначеної вище правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця їх перебування за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Враховуючи те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон без обмеження його відповідним часом чи періодом (до досягнення певного віку), а також без визначення конкретної країни виїзду, до досягнення дитиною повноліття може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, а багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, враховуючи, що в усіх діях та рішеннях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів кожної дитини з огляду на їх вік, враховуючи не визначення позивачем країн виїзду, суд відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини та оформлення документів на виїзд і через відсутність гарантій забезпечення її прав та інтересів під час перебування за межами України. Відповідно до змін, що вносяться до пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2022 № 179, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Враховуючи вищезазначене тимчасовий виїзд дитини на відпочинок за межі країни без згоди батька можливий при наявності вищевказаних документів та звернення до органу опіки та піклування за місцем проживання. Повноваження органів державної влади є дискреційними, і приймаючи рішення, адміністративний орган, може здійснювати з певною свободою розсуду, і приймати рішення найкраще за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржуються, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених повноважень. З урахуванням вищевикладеного, в світлі наведених правових норм, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed