Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

27.07.2021 року позивач, ТОВ «СЕЛЬХОЗКОМПЛЕКТ»,\~звернулася до\~суду з\~позовом до\~відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що відповідно до договору купівлі продажу від 21.03.2018 року товариство є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . Крім позивача у будинку також зареєстровані квартиранти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які з 2019 року у даній квартирі не проживають та не сплачують за комунальні послуги. Оскільки відповідачі не задовольнили вимогу про зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку, позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 27.07.2021 року відкрито загальне провадження у справі, призначено справу до підготовчого судового засідання, надано строк відповідачу для надання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 22.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Представник третьої особи КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради в судове засідання не з`явився. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без їх участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. За таких обставин суддя ухвалила провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.\~247\~ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суддя дійшла висновку про задоволення позову з наступних підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6статті 81\~ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України\~передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 41Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України№ 475/97-ВРвід 17липня 1997року «Проратифікацію Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод 1950року,Першого Протоколу та протоколів№ №2.4.7та 11до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.71ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до\~ст. 72 ЖК\~Української РС визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу ТОВ «СЕЛЬХОЗКОМПЛЕКТ» на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л., реєстровий номер 986 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2018 року. Надавачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території у житловому будинку [ADDRESS] є КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради. Як вбачається з довідки КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради в квартирі [ADDRESS] з 09.11.2016 року зареєстровані як квартиранти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з актом про не проживання осіб за місцем реєстрації, засвідченим сусідами [PERSON] та [PERSON] , та КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради від 22.07.2021 року вбачається, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у квартирі [ADDRESS] не проживають з січня 2019 року, особисті речі осіб у квартирі відсутні. Отже, відповідачі з 2019 року і по даний час не проживають в спірному жилому приміщенні та не користуються ним без поважних причин. Поважності причин, з яких вони в жилому приміщенні (квартирі) не проживають та не користуються ним, в судовому засіданні не встановлено. Чим перешкоджає позивачу повноцінно користуватися вказаною квартирою, порушуючи його законні права та інтереси, які необхідно поновити. Вищенаведене є підставою для визнання відповідачів [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В задоволенні позовних вимог про визнання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Згідно статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Стаття 29 ЦК України\~не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої\~статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»\~діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання втрати права користування малолітньою дитиною жилим приміщенням не підлягають задоволенню, оскільки неповнолітня не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Питання про судові витрати судом вирішено у відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial