Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 28.04.2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 02.05.2022 року. Позивач, [PERSON] , від імені якої діє представник - адвокат Скочиляс Галина Миколаївна, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов мотивовано тим, що 04 вересня 2014 року між громадянкою України [PERSON] , [INFO] , (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), надалі - Позивач, та громадянином України [PERSON] , [INFO] , далі - Відповідач, було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 434, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 04.09.2014 року (оригінал свідоцтва додається) . Від шлюбу у них народилася дитина: донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.03.2015 року (копія свідоцтва додається). Під час спільного проживання виявилося, що у позивача з відповідачем різні погляди на життя. Це відображалося зокрема у відсутності порозуміння між ними, недбайливим ставленням з боку відповідача до позивача та неповагою, із-за чого часто виникали конфліктні ситуації та сварки, що може негативно вплинути на майбутній світогляд їхньої дитини За таких обставин вважаю, що подальше спільне життя, як подружжя, і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та інтересам їхньої дитини. Примирення між ними не можливе. Позивач просить суд: після розірвання шлюбу залишити прізвище чоловіка - « [PERSON] ». При цьому мотивуючи вимоги позовної заяви, позивач посилається на положення ч.ч.9,6, ст. 7,ст.ст. 112,110,113 СК України Окрім того, позивач зазначає, що на день звернення до суду із вказаним позовом, донька позивача і відповідача - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Усі обов`язки щодо утримання та виховання дитини позивач несе самостійно. Відповідач не систематично надає не великі кошти на утримання дитини, проте їх розмір дуже малозначний. Угоди про добровільну сплату аліментів стосовно доньки між ними не було досягнуто. Коштів, які отримує позивач, для забезпечення доньки є не достатніми, а отже є труднощі щодо утримання дитини та її повного матеріального забезпечення. У позовній заяві вказано на те, що донька позивача і відповідача хворіє на бронхіальну астму, відноситься до часто хворіючих дітей, що підтверджується медичною довідкою від 30.11.2021 року (копія довідки додається). Також дитина алергічна, знаходиться на «Д» обліку в дитячого алерголога, що підтверджується медичною довідкою від 19.11.2021 року виданою КНП «УМДКЛ»(копія довідки додається). Відповідно на лікування дитини необхідно чимала сума грошей. Позивач, при обґрунтуванні вимоги щодо стягнення аліментів, посилається на положення ст.ст. 180, 181,182 СК України, Конвенцію ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ), ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» . Позивач зазначає, що на скільки їй відомо, відповідач офіційно працює в ООО «Винтера Трейд», має високі доходи, тому в змозі сплачувати аліменти на утримання дитини. Інших неповнолітніх дітей у нього немає. У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що що з відповідача слід стягнути аліменти на користь позивача на утримання їхньої доньки- [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) Відповідача щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до повноліття доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно прохальної частини позовної заяви позивач просить суд: розірвати шлюб між громадянкою України [PERSON] , [INFO] , та громадянином України [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 434. Після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « [PERSON] ». Стягнути з [PERSON] , [INFO] , Паспорт громадянина України серія [NUMBER] виданий 03.07.2015р. Ужгородським MB УМВС України в Закарпатській області, адреса: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ,' [NUMBER] , аліменти в розмірі 1/3 частки від заррбітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до повноліття доньки - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. 08.04.2022 року від представника відповідача по справі [PERSON] , - адвоката Сідун О.С, до суду надійшов відзив. Відповідач висловлюючи свою позицію щодо позовної заяви вказував на те, що твердження позивачки, про те, що їх дитина перебуває на її утриманні та те, що він надає систематично невеликі кошти на утримання дитини є недостовірними. Як вказує відповідач, увесь час, починаючи з народження дитини по теперішній час, він не припиняв її утримувати, приймати участь у вихованні та матеріально забезпечувати. Окрім того, перераховував кошти на рахунок позивачки - [PERSON] .. Окрім того, у відзиві вказано на те, що законодавством також визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СКУ). Вимоги ч. 2 ст. 182 СКУ визначають, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Водночас, вимоги ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачають прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років з 1 січня 2022 р. становить суму - 2 618 гривень. У відзиві вказано на те, що [PERSON] працює та отримує мінімальну заробітну плату. Також відповідач просить врахувати, що він виконував та виконує свої батьківські обов`язки щодо доньки, та буде і надалі виконувати свої зобов`язання щодо утримання дитини в тому числі і в натуральній формі. Так відповідач просить суд: позовну заяву задоволити частково, розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Призначити сплату аліментів, на утримання доньки - [PERSON] в розмірі ј його заробітку, щомісячно з дня подання позову. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. 28.04.2022 від представника позивача по справі, адвоката Скочиляс Г. надійшло клопотання, в якому просить суд: здійснити розгляд справи, яка призначена на 28.04.2022 року о 11:00 год., без їх участі, шлюб укладений між позивачем та відповідачем розірвати та стягнути на користь позивача з [PERSON] , [INFO] , Паспорт громадянина України серія [NUMBER] виданий 03.07.2015р. Ужгородським MB УМВС України в Закарпатській області, адреса: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , аліменти в розмірі ј частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до повноліття доньки - [PERSON] , [INFO] . Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 КонституціїУкраїни та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом Водночас, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У відповідності зі ст.200 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. За змістом ст. 199 СК України обов`язок утримувати повнолітнього доньку (сина), яка (який) продовжує навчання, покладено на обох батьків. Судом встановлено, що 04 вересня 2014 року між громадянкою України [PERSON] , року народження, (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), та громадянином України [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 434, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 04.09.2014 року, (оригінал свідоцтва додано до матеріалів справи. Від шлюбу у них народилася дитина: донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.03.2015 року, копію свідоцтва додано до матеріалів справи. Суд вважає за необхідне констатувати, що спір щодо місця проживання дитини у сторін відсутній. Відповідач, згідно наданого відзиву просив позовну заяву задоволити частково, шлюб розірвати. . Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред&apos;явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім?ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує щодо задоволення позову, у цій частині, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, визнання позову в цій частині відповідачем, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно з ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Стаття 160 СК України передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Щодо місця проживання дитини, то спору з даного приводу у сторін не має. Сторони визнали що донька проживає разом із позивачем, заперечень стосовно наведеного з боку відповідача не заявлено. Разом із тим, при зверненні із вказаним позовом до суду, [PERSON] просила стягнути із відповідача [PERSON] , на її користь аліменти на утримання їх доньки [PERSON] , [INFO] . Так, згідно прохальної частини позовної заяви позивач просила стягнути на її користь з відповідача 1/3 частки від заробітку (доходу ) [PERSON] . Згідно поданої заяви представника позивача просила стягнути на користь позивача з відповідача 1/4 частки від заробітку (доходу ) [PERSON] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. А також, суд враховує, що особа яка звертається до суду із позовною заявою про стягнення аліментів користується виключним правом визначати спосіб їх стягнення, відповідно до ч.3 ст. 181 СК України. У силу положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду. Відповідно до ч. 1 ст. 190 Сімейного кодексу України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується і підлягає державній реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. припинення права на аліменти на дитину допустиме у зв`язку з набуттям нею права власності на нерухоме майно (ст. 190 СК України). Основою таких відносин є взаємна згода батьків на укладення відповідного договору. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за рішенням суду батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо її дохід набагато перевищує дохід кожного з них і повністю забезпечує її потреби (ст. 188 СК України). У відзиві на позовну заяву, [PERSON] , зазначив що з народження доньки утримував та продовжує утримувати її, приймати участь у її вихованні. Зазначив, що і надалі продовжить це робити. Однак, щодо стягнення із нього саме 1/3 заробітку (доходу) заперечив. Вказав, що працює та отримує мінімальну заробітну плату. При цьому зазначив, що згідно ч.1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, тобто утримання дитини покладено на батьків однаково, в рівних частинах. Відповідач просив суд призначити розмір аліментів на утримання доньки в розмірі ј його заробітку, таким чином частково визнав позов, щодо стягнення із нього аліментів. В частині розірвання шлюбу позов визнає. В свою чергу згідно клопотання, що надійшло від представника позивача, вона просила стягнути із відповідача на її користь на утримання їх доньки ј частку від доходів (заробітку) відповідача. При розгляді справи суд враховує думку сторін, а саме позивач просить, а відповідач не заперечує щодо стягнення аліментів саме ј частині від всього доходу відповідача. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Також суд бере до уваги відсутність у відповідача на утриманні інших дітей непрацездатних осіб, відомості про інше суду не надані. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 183 ч.1, ч.5 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Таким чином, з огляду на матеріальний стан позивача та відповідача, на стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а саме відсутність жодних відомостей про незадовільний стан здоров`я, інші обставини, що мають істотне значення, враховуючи думку позивача та відповідача, суд вважає за можливе стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , аліменти на утримання їх дитини [PERSON] , починаючи із дня звернення до суду із даним позовом, а саме із 24.12.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідно ч.ч.1,6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпоівдно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином з відповідача на користь позивач підлягає стягненню 50% сплаченого нею судового збору за позовну заяву про розірвання шлюбу, а також 50% судового збору на користь держави за позовну вимогу про стягнення аліментів. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: approved