Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , малолітнього [PERSON] , в особі його представника - [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути перешкоди у користуванні належним [PERSON] на праві приватної власності будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позивачем вимог представник позивача вказав, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. В даному будинку зареєстровано четверо осіб, але вже більше трьох років двоє з них, зокрема: [PERSON] , [INFO] , та малолітній [PERSON] , [INFO] , за даною адресою не проживають та не беруть участі в утриманні будинку. На пропозицію позивача про добровільне зняття з реєстрації відповідач [PERSON] та представник малолітнього [PERSON] - [PERSON] відмовляються. Позивачу, для вчинення окремих правочинів щодо будинку, необхідна згода проживаючих в ній осіб. А, оскільки, відповідачі не проживають, це не дозволяє власнику будинку розпоряджатися ним на власний розсуд. В якості правового обґрунтування своїх вимог послався на положення ст.ст.317, 319, 383, 391, 405 ЦК України. Ухвалою суду від 04.02.2022 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (а.с.19-20). Ухвалою суду від 17.02.2022 року залучено до участі в цивільній справі Орган опіки та піклування Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області. (а.с.35-36). Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження; відповідачу та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог також направлено копію позову з додатками (а.с.21,37,40). Копію ухвали та позовну заяву з додатками відповідачі отримали, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. (а.с.38,41,42). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Органу опіки та піклування Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, а рішення прийняти відповідно до норм Закону. (а.с.39). У відповідності до ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є приватною власністю [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.12.2021 № 288103352. (а.с.7). Відповідно до Витягу № 94 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28.01.2022 по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Факт реєстрації у вищевказаному житловому будинку [PERSON] та малолітнього [PERSON] також підтверджується даними домової книги від 20.12.1985 року. (а.с.10-12). Як вбачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Магдалинівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON] та [PERSON] фактично проживають в [ADDRESS] . (а.с.9). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 31.01.2022 № 297116619, представнику малолітнього [PERSON] - [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.13-15). В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач - [PERSON] без поважних причин більше одного року не користується житловим будинком позивачки та відсутній там, ніякої участі в утриманні житла не приймає, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Щодо позовних вимог про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, в житловому будинку зареєстрована малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , яку позивач також просить визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням Органу опіки та піклування Магдалинівської селищної ради позивачем суду не надано. Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Ст.19 СКУ України визнано обов`язковість участі органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Так, відповідно до ч.4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Частиною 5 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Малолітній відповідач [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, судом не встановлено факту створення позивачу як власнику будинку перешкод у здійсненні нею права користування своїм майном. Останньою також не надано доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому він на даний час зареєстрований. На підставі викладеного, а також беручи до уваги відсутність висновку щодо доцільності визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, буде суперечити його інтересам. Тому, суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача в цій частині і приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні.

Outcome: partial