Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: ТзОВ «МІГС», Галицька міська рада Івано-Франківської області, про скасування рішення, в якому просить: - скасувати рішення державного реєстратора Корюк Т. В. від 26 листопада 2014 року, серія та номер 18284054, за індексним номером рішення 18284054, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення реммайстерні загальною площею 857,3 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати архівний запис, який зареєструвала державний реєстратор Корюк Т. В. від 26 листопада 2014 року, серія та номер 18284054, за індексним номером рішення 18284054, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення реммайстерні загальною площею 857,3 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано протиправністю такого запису, оскільки рішення суду першої інстанції у справі № 341/1319/14-ц, на підставі якого прийнято оспорюване рішення державним реєстратором і здійснено запис, скасоване судами вищих інстанцій. При цьому відповідач [PERSON] не є власником реммайстерні загальною площею 857,3 кв. м, тоді як [PERSON] має права орендаря на вказане майно. Ці права він не може реалізувати, оскільки орендодавцем є ТзОВ «МІГС». У відзиві представник відповідача проти позову заперечила з наступних підстав. Вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки жодні права [PERSON] фактом оспорюваної реєстрації речових прав відповідача не порушені. Договір оренди, на який у своїх доводах посилається позивач, сторона відповідача вважає нікчемним та неукладеним, тобто таким, що не породжує у [PERSON] жодних прав на реммайстерню загальною площею 857,3 кв. м. Вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки всупереч положенням частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зазначає, за ким необхідно визнати, змінити чи припинити такі права. Просить застосувати наслідки пропущення строку давності звернення до суду з цим позовом, оскільки, вважає, що позивач про порушення своїх прав дізнався ще у серпні 2016 року, коли звернувся з апеляційною скаргою на рішення у справі № 341/1319/14-ц. У наданих до суду поясненнях від 17.02.2022 ТзОВ «МІГС» просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що [PERSON] не орендує спірне майно, його права жодним чином не порушені, а у 2009 році позивачу надіслано лист про розірвання договору оренди через несплату вартості електроенергії, орендної плати. Також, третя особа зазначає, що позивач не здійснив жодних покращень орендованого майна. Справу просить розглянути без участі представника. 22.03.2022 від представника Галицької міської ради надійшла заява, в якій третя особа просить розгляд справи здійснювати без її представника, під час прийняття рішення покладається на розсуд суду. У судовому засіданні представники сторін викладені у позові та відзиві позиції підтримали. Представник позивача підтвердив, що у випадку задоволення позову не просить стягувати з відповідача судові витрати. Також представник позивача зазначив, що про оскаржувану у справі реєстрацію прав на майно та відповідний запис дізнався після ухвалення остаточного рішення суду касаційної інстанції у справі № 341/1319/14-ц, коли звернулися до реєстратора, а тому вважає, що строк позовної давності не пропущено. Надаючи правову оцінку поясненням представників сторін, дослідженим письмовим доказам, суд установив наступні фактичні обставини у справі. 16 лютого 2006 року між ТзОВ «МІГС» (орендодавець) та [PERSON] (орендар) укладено договір оренди, згідно з умовами якого орендодавець надає орендарю у користування з правом викупу приміщення майстерні, розташованої в селі Комарів. Термін оренди приміщення встановлюється з часу підписання договору і діє до часу повної виплати вартості об`єкта та відповідає терміну дії цього договору. Орендований об`єкт є власністю орендодавця з переходом у власність орендаря після повної виплати об`єкта. Орендар за власні кошти проводить ремонт та перекриття. Орендна плата за цим договором встановлюється згідно з домовленостями сторін. Рішенням Галицького районного суду від 09 вересня 2014 року у справі № 341/1319/14-ц задоволено позов [PERSON] до ТзОВ «МІГС», Комарівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно. Визнано право власності на нерухоме майно приміщення реммайстерні, площею 686,8 кв. м, оціночною вартістю 186000,0 грн, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі Реммайстерня). Додатковим рішенням Галицького районного суду Івано-Франктської області від 03 листопада 2014 року визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення реммайстерні, площею під будинком 686,8 кв. м, а загальною площею 857,3 кв. м оціночної вартості 186 000, 00 грн. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року у справі № 341/1319/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного суду від 04 березня 2019 року, скасовано рішення Галицького районного суду від 09 вересня 2014 року та у позові [PERSON] до ТзОВ «МІГС», Комарівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Скасовуючи рішення суду першої інстанції у справі № 341/1319/14-ц, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що апелянт [PERSON] мав брати участь при розгляді по суті судом цього спору. З огляду на те, що п. 1.3. договору оренди від 16.02.2006 передбачено, що орендований об`єкт є власністю «Орендодавця» з переходом у власність «Орендаря» після повної виплати об`єкта, тому таким рішенням порушено законні права та інтереси апелянта, як особи, яка не була залучена до участі у справі і його участь у розгляді справи має бути обов`язковою. Так, Верховний Суд зазначив, що, визнавши за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення - реммайстерню, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що згідно з договором оренди від 16 лютого 2006 року це приміщення передано в користування з правом викупу [PERSON] , який має юридичну заінтересованість у справі, яка грунтується на матеріальних відносинах з відповідачем ТОВ «МІГС» (договір оренди), а рішення суду про визнання права власності за [PERSON] може вплинути на права та обов`язки [PERSON] . Отже, щодо нежитлового приміщення - реммайстерні існує спір, і на нього претендує як позивач ( [PERSON] ) у справі, так і особа, яка подала апеляційну скаргу [PERSON] , який не був залучений до участі у справі. Згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на Реммайстерню площею 857,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 53833002612, зареєстроване на власника [PERSON] номер запису про право власності: 8220311, внесений на підставі рішення державного реєстратора Корюк Т. В. серія та номер 18284054, виданий 24.12.2014; підстава для державної реєстрації: рішення Галицького районного суду від 09 вересня 2014 року у справі № 341/1319/14-ц. З долучених до матеріалів справи копій первинних бухгалтерських документів ТзОВ «МІГС» (а. с. 105) та пояснень представників сторін, судових рішень у справі № 341/1319/14-ц суд установив, що об`єкт договору оренди від 16 лютого 2006 року «приміщення майстерні, розташованої в селі Комарів» та Реммайстерня один і той же об`єкт нерухомого майна, архівний запис щодо права на який оспорює [PERSON] . Відповідно до листа від 07.12.2021 № 02.2-14/2676 Галицької міської ради [PERSON] повідомлено, що про неможливість задовольнити його заяву з тих підстав, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року (у справі № 341/1319/14-ц) відмовлено у позові [PERSON] , проте не конкретизовано, за ким саме визнати право власності. Таким чином, з огляду на приписи частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор не може скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна № 53833002612, зареєстрованого за [PERSON] . Вважаючи, що факт реєстрації права власності [PERSON] на Реммайстерню порушує його інтереси, [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, змісту позовних вимог, суд виходить з такого. Відповідно до змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, оскільки на цей час [PERSON] не є власником Реммайстерні, то відсутні підстави для наявності у Реєстрі запису про державну реєстрацію речових прав відповідача на таке нерухоме майно. Як установлено, у справі № 341/1319/14-ц Верховний Суд констатував, що стосовно [PERSON] існує спір, і на неї претендує як [PERSON] , так і [PERSON] . Зважаючи на те, що речове право (власності чи користування) на нерухоме майно нерозривно пов`язане з питанням реєстрації такого права, то суд вважає необґрунтованим посилання сторони відповідача на те, що жодних прав чи інтересів [PERSON] не порушено. Також, суд вважає необґрунтованими доводи сторони відповідача про нікчемність та неукладеність договору оренди від 16 лютого 2006 року, як на підставу для відмови у позові через недоведення позивачем наявності у нього будь-яких прав чи інтересів щодо Реммайстерні, з огляду на таке. Згідно з приписами статті 793 ЦК України (у редакції на час укладення договору) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 220 ЦК України (у редакції на час укладення договору) було установлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З огляду на те, що строк дії договору оренди від 16 лютого 2006 року не визначений, а ТзОВ «МІГС» повідомляє про розірвання такого договору з позивачем лише у 2009 році, жодних доказів про що не надано, суд дійшов висновку про часткове виконання такого договору та можливе визнання його дійсним. При цьому суд зазначає, що надання оцінки договору оренди від 16 лютого 2006 року, зокрема в частині його, можливої, нікчемності чи його неукладення, виходить за межі предмета спору у цій справі, яка розглядається. Тоді як наявність у позивача приватного інтересу установлено судовими рішеннями у справі № 341/1319/14-ц. Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині скасування рішення державного реєстратора, суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 823/588/16 зазначила, що спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства. Таким чином, позовні вимоги особи для захисту її відповідного права чи інтересу можуть полягати як у скасуванні рішення так і запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, або ж такі вимоги можуть бути заявлені одночасно. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного у справі рішення державного реєстратора від 24.12.2014) було визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. З огляду на те, що рішення державного реєстратора Корюк Т. В. від 24.12.2014 про реєстрацію права власності [PERSON] прийняте на підставі рішення суду першої інстанції від 09.09.2014 у справі № 341/1319/14-ц, то у суду відсутні підстави для висновку щодо протиправності такого рішення державного реєстратора, а отже для скасування такого рішення. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора у цій справі задоволенню не підлягають, оскільки таке рішення реєстратор прийняв правомірно, тобто законно, а протилежного позивач не довів. При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача про обрання неналежного способу захисту права з боку позивача у зв`язку з наступним. Відповідно до приписів абзаців 1-2 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на\~підставі судового\~рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових\~прав відповідно до цього Закону. Таким чином, отримавши судове рішення суду вищої інстанції у справі № 341/1319/14-ц, яким було скасовано рішення суду першої інстанції від 09.09.2014, тобто документ, на підставі якого проведено оспорювану у цій справі державну реєстрацію прав, відповідний реєстратор Галицької міської ради зобов`язаний був провести державну реєстрацію припинення речових прав [PERSON] на Реммайстерню, а не відмовляти позивачу з надуманих підстав, викладених у листі від 07 грудня 2021 року. Згідно з абзацом 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). При цьому положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції станом на 19 вересня 2017 року, тобто на час прийняття рішення судом апеляційної інстанції у справі № 341/1319/14-ц, не містили вимог щодо ухвалення судом рішення про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав. Тоді як частиною другою цієї норми було чітко визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Крім того, приписами ЦПК України не передбачено повноважень апеляційного суду під час скасування рішення суду першої інстанції і відмови у позові одночасно визнавати, змінювати чи припиняти речові права. Таким чином, як станом на 2017 рік, так і зараз, частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зобов`язує саме реєстратора за умови скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, внести запис про скасування такої державної реєстрації прав чи провести державну реєстрацію припинення речових прав (зараз). З огляду на те, що [PERSON] не зміг реалізувати свій приватний інтерес шляхом звичайного звернення до реєстратора, спір, який розглядається, за своєю суттю носить приватно-правовий, а не публічно-правовий, характер, то суд дійшов висновку про обрання належного способу захисту свого інтересу позивачем. При цьому посилання сторони відповідача на приписи абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо необхідності заявлення у позові і надалі ухвалення судом рішення з обов`язковим одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, суд вважає необґрунтованим, оскільки на цей час у [PERSON] відсутнє речове право на Реммайстерню, про припинення якого, на думку відповідача, необхідно заявити у позові. Тобто, у цій справі, позивач не може просити, а суд, навіть теоретично, не може припинити те, чого не існує. Згідно з приписами статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У цій справі суд не вбачає підстав для встановлення спливу позовної давності з огляду на таке. Представник позивача стверджує, що про факт оскаржуваної реєстрації [PERSON] дізнався після постанови Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 341/1319/14-ц, коли звернувся до реєстратора. До суду з цим позовом звернувся у січні 2022 року, тобто менше, ніж через три роки. Своєю чергою сторона відповідача не надала суду жодних доказів, які б давали підстави вважати, що позивач знав про наявність оспорюваної реєстрації речових прав відповідача до 04.03.2019. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Крім цього суд зазначає, що принцип правової визначеності є невід`ємною складовою верховенства права. З огляду на викладені вище тлумачення положень частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у [PERSON] були обґрунтовані сподівання на те, що його інтерес щодо скасування відповідного реєстраційного запису про речове право відповідача буде захищено шляхом надання реєстратору відповідного судового рішення у справі № 341/1319/14-ц, яким скасовано документ, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав відповідача. Тому, на переконання суду, справедливим у цьому випадку буде вважати, що перебіг позовної давності почався від дня, коли [PERSON] отримав лист-відмову від 07.12.2021 № 02.2-14/2676 Галицької міської ради. Підсумовуючи усе\~викладене вище,\~суд дійшов\~висновку про\~наявність підстав\~для часткового\~задоволення позову\~ [PERSON] \~та скасування\~безпідставно наявного\~у Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~архівного запису\~державного реєстратора\~Корюк Т.\~В.\~від 26\~листопада 2014\~року,\~номер запису\~про право\~власності 8220311,\~внесеного на\~підставі рішення\~державного реєстратора\~ серія\~та номер\~18284054,\~виданого 24.12.2014,\~відповідно до\~якого зареєстровано\~право приватної\~власності на\~Реммайстерню за\~ [PERSON] .\~

Outcome: partial