Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-21 00:00:00

04.08.2021 до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла вищевказана позовна заява, в якій позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь [PERSON] 484 880 г н. заборгованості за договором від 12.10.2017 уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла від 22.09.2016 та покласти на відповідача судові витрати у справі. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 22.09.2016 між ним, позивачем, та ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» укладено договір про будівництво житло, відповідно до змісту якого виконавець зобов`язався збудувати і передати замовнику житло, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальна площа квартири - 41 кв.м. (згідно розпорядження Луцької міської ради від 21.07.2017 №399 даному багатоквартирному будинку житловому будинку [ADDRESS] , присвоєно нову адресу: [ADDRESS] ). Загальна вартість житлового приміщення становить 475 600 грн. На виконання умов договору позивачем було сплачено ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» 484 880 грн. 12.10.2017 між позивачем та відповідачем, ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» було укладено договір уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла від 22.09.2016, відповідно до змісту якого цедент передає, а набувач приймає на себе права і обов`язки першого за договором про будівництво житла, укладеного між цедентом і боржником, а набував набуває право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань по передачі боржником житла набувача і зобов`язується виконувати всі обов`язки замовника згідно договору про будівництво житло. Набувач компенсовує цеденту кошти в розмірі 484 880 грн. які були сплачені цедентом боржнику на виконання своїх обов`язків за вищевказаним договором. Відповідач прийняв від ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» квартиру згідно акту прийому-передачу 12.10.2017. Однак, як стверджує позивач, відповідач не сплатила кошти в сумі 484 880 грн. за уступку прав і обов`язків за договором про будівництво житла від 22.09.2016. 30.06.2021 вимога позивача про досудове врегулювання спору була надіслана відповідачу на її адресу, однак була залишена без уваги. Ухвалою від 20.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі. 15.09.2021 до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній просив застосувати строк позовної давності. На переконання представника відповідача відлік позовної давності слід рахувати з 12.10.2017, оскільки саме 12.10.2017 відбулась приймання-передача квартири, про що складено відповідний акт. Відтак строк позовної давності за обрахунками представника відповідача сплив 12.10.2020. У зв`язку із вищенаведеним просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 20.09.2021 до участі у справі залучено третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] . 16.11.2021 до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника відповідача, в яких останнім повідомлено, що відповідачем протягом 2018 та 2019 років на виконання Договору уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла від 22.09.2016 відповідачем було здійснено компенсацію коштів доньці - [PERSON] , яка на той час перебувала у шлюбі з позивачем. На переконання представника відповідача вказані кошти, набуті одним із подружжя, стали об`єктом спільної сумісної власності. Окрім того, вказано, що матеріали справи не містять даних про те, що кошти, які були сплачені позивачем за договором про будівництво житла, були особистими коштами, а не спільною сумісною власністю. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Давидюк В.Г., просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача та третьої особи, адвокат Литвинюк Ю.В., просив застосувати до позовної заяви строки позовної давності, а у разі відсутності таких підстав - відмовити у задоволенні позовних вимог по суті спору. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази суд дійшов на ступного висновку. Згідно частини першої пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, частини другої статті 509 ЦК України, цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Нормою статті627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 22.09.2016 між ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» та [PERSON] укладено Договір про будівництво житла, а саме однокімнатної квартири [ADDRESS] ) загальною площею - 41 кв.м. (а.с.5-8). В подальшому, 12.10.2017 між [PERSON] (цедентом), [PERSON] (набувачем) та ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» (боржником) укладено Договір уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла від 22.09.2016, зазначеного вище (а.с.15). Відповідно до п.п.1,3,7 вказаного договору, цедент передав, а набувач прийняв на себе права і обов`язки першого за договором про будівництво житла від 22.09.2016, укладеного між цедентом і боржником, за уступку права вимоги набувач компенсовує цеденту кошти в розмірі 484 880 грн, які були сплачені цедентом боржнику на виконання своїх зобов`язань за договором про будівництво житла, будь-якої винагороди за уступку вимоги за цим договором цедент не отримує. Право вимоги засноване на підставі договору про будівництво житла. Окрім того, 12.10.2017 ПАТ «Луцьксантехмонтаж №536» передав, а [PERSON] прийняла на підставі договору про будівництво житла однокімнатну квартиру [ADDRESS] (згідно розпорядження Луцького міського голови №399 від 21.07.2017 «Про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна» - а.с.9), загальною площею - 41,8 кв.м., житлова площа - 20,2 м.кв., про що складений відповідний Акт прийому-передачі квартири (а.с.16). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101560111 від 26.11.2017, право власності на вищевказану квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] 23.10.2017 (а.с.17). 30.06.2021 позивачем було надіслано на адресу відповідача досудову вимогу про сплату коштів в розмірі 484 880 грн., однак така вимога була залишена позивачем поза увагою (а.с.19-21). Як стверджується представником відповідача Литвинюком Ю.В. в додаткових письмових поясненнях до справи від 16.11.2021, відповідач протягом 2018 та 2019 років здійснила компенсацію коштів за житло шляхом передачі таких коштів своїй дочці, [PERSON] , яка у той час перебувала у шлюбі з позивачем. Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, а ні відповідачем представником відповідача не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту передачі спірних коштів [PERSON] , сама [PERSON] після залучення її до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача в судові засідання не з`являлась, будь-яких письмових заяв до суду не подавала, відповідачем та її представником не ставилось питання про допит в судовому [PERSON] у якості свідка, у зв`язку із чим відсутні достатні підстави для ствердження того, що спірні кошти були компенсовані відповідачем [PERSON] як іншому з подружжя, тому доводи представник відповідача у цій частині суд відхиляє. Як встановлено судом вище, право вимоги компенсації вищевказаних коштів у позивача виникло у момент укладення сторонами Договору уступки праві і обов`язків за договором про будівництво житла, а саме 12.10.2017. Зважаючи на вищевказане, представник відповідача просив застосувати строки позовної давності, оскільки на його думку, такий строк сплинув у липні 2020 року, а з позовом [PERSON] звернувся лише у серпні 2021 року. Так, за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Встановлено, що у п.9 Договору сторони погодили, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Згідно з вимогами статті 256ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог статті 257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу вимог статті 253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. В силу вимог частини п`ятої статті 261ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя статті 264 ЦК України). Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову. Судом встановлено, що відповідний строк позовної давності не переривався, оскільки будь-які докази про те, що відповідачем здійснювалась компенсація спірної суми коштів в тому числі частинами, в матеріалах справи не міститься. Таким чином, строк позовної давності мав би сплинути 21.07.2020. Проте, суд при вирішенні питання про застосування строку позовної давності виходить з наступного. Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (з урахуванням змін) установлено з 12 березня 2020 року до 31 грудня 2020 року на всій території України карантин. Пунтком 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (з урахуванням змін) визначено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Відтак, якщо строк позовної давності припадає на одну із дат карантину, проте позов подано пізніше, але в межах карантину, вважається поданим в строк. Отже, кінцевий строк для подачі позовної заяви, який припадав на день карантину, автоматично продовжується до кінця карантину. Зважаючи на вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд зазначає таке. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 07.08.2015 по 02.09.202, що стверджується копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.09.2022 у справі №161/16924/19 (провадження №2/161/480/20), що набрало законної сили 06.10.2020 (а.с.51-52). Договір про будівництво житла між позивачем та ПАТ «Луцьксантехмонтаж №365» було укладено 22.06.2016, тобто у період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. Згідно копій квитанцій за період з 27.12.2016 по 10.10.2017, [PERSON] здійснив оплату вартості наданих послуг з будівництва житла на суму 484 880 грн (а.с.10-14). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами частини 1 статті 69 цього Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частин 1 та 2статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (частина 1 статті 179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення (частина 1 статті 181 ЦК України). Водночас стаття 177 ЦК України відносить до об`єктів цивільних прав майнові права, під якими розуміються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. У разі інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, що здійснюється, зокрема, через фонди фінансування будівництва, майнове право на об`єкт інвестування можна визначити як «право очікування», що наділяє власника цього права певними, але не всіма правами власника майна, та засвідчує його правомочність отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Аналіз наведених норм сімейного та цивільного законодавства дає підстави для висновку, що набуті в період шлюбу майнові права щодо об`єкта незавершеного будівництва, підлягають поділу між подружжям як їх спільне сумісне майно. Таким чином, майнові права на об`єкт будівництва, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , набуті позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому до вказаних майнових прав застосовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Зважаючи на те, що договір про будівництво житла був укладений позивачем у період його перебування у шлюбі з [PERSON] за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, оскільки зворотнього наявними матеріалами справи не підтверджується і в судовому засіданні не встановлено. Окрім того, як вбачаються з копії Договору уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла від 12.10.2017, такий договір містить письмове застереження про те, що [PERSON] надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на укладення та підписання цього договору (а.с.15). Тобто, право вимоги компенсації грошових коштів за житло, яке було збудоване на підставі договору про будівництво житла, що був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, та за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності. Відтак, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення повної вартості компенсації грошових коштів за Договором уступки від 12.10.2017, позивач, всупереч вимогам ч.3 ст.61 СК України, помилково вважав, що право вимоги за договором уступки є індивідуальним, а тому вирішення питання про стягнення з відповідача повної суми коштів на користь позивача суперечить законним інтересам третьої особи, на стороні відповідача, - [PERSON] , яка у період існування спірних відносин була іншим з подружжя та яка, відповідно, має право на рівну частину у вказаному праві вимоги. Зважаючи на вищенаведене, всупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України позивачем та його представником не надано суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на доведення факту права [PERSON] на вимогу повної суми компенсації за договором уступки від 12.10.2017, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed