Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача Виконкому Довгинцівської районної в місті та просить суд встановити факт належності за життя [PERSON] , померлої [INFO] , домоволодіння та земельної ділянки площею 0,1166 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] посилаючись на укладення за життя [PERSON] договору купівлі-продажу домоволодіння на товарній біржі. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла його мати, [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. При зверненні до державного нотаріуса він отримав свідоцтво про право на спадщину на частину майна, однак на будинок на земельну ділянку, належні за життя матері, він отримав відмову у зв`язку з відсутністю належним чином оформленого правовстановлюючого документа на вказане майно. Так, за життя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2001 придбала житловий будинок [ADDRESS] , правочин було оформлено на товарній біржі «Новий Вік» та зареєстровано в Криворізькому БТІ, але нотаріально договір не посвідчено. Аналогічне стосується і договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2001 за вказаною адресою. В зв`язку з відсутністю можливості успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя [PERSON] , просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 06 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 21 липня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року витребувано у державного нотаріуса Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області належним чином завірену копію спадкової справи № 672/2104, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судове засідання сторони не з`явилися. В матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав з підстав, викладених в тексті позову. Представник відповідача Виконкому Довгинцівської районної у місті ради направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника виконкому, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Третя особа представник Товарної біржі\~«Новий Вік»,\~ письмових заперечень до суду не направив. Враховуючи вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02 березня 2001 року, укладеного на Товарній біржі «Новий Вік», [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила домоволодіння, яке складається із: шлаколитного житлового будинку «А-1» загальною площею 40,50 кв.м., житловою площею 26,20 кв.м., шлаколитної літньої кухні «Б», шлаколитного сараю «В», кирпичної вбиральні «Г», водо колонки І, замощення ІІ, заборів 1,2,3, воріт, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11 копія договору). 14 вересня 2001 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу земельною ділянки, який також був зареєстрований на Товарній біржі «Новий Вік» та згідно тексту договору, не підлягав нотаріальному посвідченню. Згідно умов договору [PERSON] купила земельну ділянку площею 1166,00 кв.м. для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а також ведення господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору від 14.09.2001 Криворізькою міською радою народних депутатів 18 грудня 2001 року [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1166 гектарів призначеної для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення підсобного господарства по [ADDRESS] ; акт зареєстровано в Книзі записів держаних актів на право приватної власності на землю за № 16038 (а.с. 17). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 10 копія свідоцтва). За життя [PERSON] 16 січня 2008 року склала заповіт, яким заповідала все належне їй майно [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори від 29 квітня 2015 року, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, оформленого належним чином на вищевказане майно на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 9 копія постанови). За матеріалами спадкової справи № 672/2014, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернувся лише син померлої [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, сторони договорів купівлі-продажів від 02.03.2001 та 14.09.2001 виконали умови договору, передали один-одному об`єкти нерухомості та грошові кошти, прийняли їх. Однак нотаріально сторони договори не посвідчили, вони були укладені на товарній біржі, згідно тексту договорів, такі договори не підлягають нотаріальному посвідченню, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до статей 57, 58 Конституції України, статті 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, згідно пункту 1 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договори були фактично укладені у 2001 році, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року (далі ЦК УРСР). Пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, визначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР зальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Частиною першою статті 80 ЦК УРСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (частина 2 статті 80 ЦК УРСР). Так, позивачем не дотримано строк позовної давності з урахування часу виникнення спірних правовідносин (укладені договори купівлі-продажу зареєстровано товарною біржею в 2001 році), оскільки позивач звернулася до суду у червні 2021 року, тобто з пропуском встановленого статтею 71 ЦК УРСР строку позовної давності. Однак позивачем заявлено клопотання про поновлення такого строку із зазначенням поважності причин пропуску, тому на підставі викладеного суд вважає необхідним поновити строк позовної давності звернення до суду за захистом невизнаного права. Крім того,\~у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» вказано, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Разом із тим, згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 10 квітня 1998 року № 17-12/44 «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини). Якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК УРСР тягне недійсність договору. Також у вказаному роз`ясненні звертається увага на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених. Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК УРСР). Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини другої статті 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101,102,105, 114, 226 ЦК ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини другої статті 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що його матері за життя не було відомо про необхідність реєструвати біржовий договір у нотаріальній конторі, дізнався про обов`язковість нотаріального посвідчення він лише при зверненні до нотаріуса щодо отримання спадщини, тому просить поновити строк позовної давності та визнати дійсними спірні договори купівлі-продажу з тих підстав, що між сторонами відбулося повне виконання умов договорів. Відповідно до частини другої статті 47 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що між сторонами мали місце договори купівлі-продажів від 02.03.2001 та 14.09.2001, які не були нотаріально посвідчені, як того вимагає частина перша статті 227 ЦК УРСР, але вони були письмово укладені та зареєстровані на товарній біржі «Новий Вік». Обидві сторони умови договорів виконали, однак нотаріально їх не посвідчили, оскільки оформляючи їх на товарній біржі були ознайомлені із застереженням в договорі про те, що нотаріальному посвідченню вони не підлягає. Тому суд вважає, що є підстави для визнання вказаних договорів дійсними та встановлення факту належності за життя [PERSON] нерухомого майна: домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS] . Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України). Згідно з частинами першою, третьою статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до пункту 4.15 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Мін`юсту від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Так, Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 523/3522/16-ц роз`яснено, що тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно по [ADDRESS] .в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача.

Outcome: approved