Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2021 рокуявляється власником квартири [ADDRESS] . Згідно умов виказаного договору (п. 11) продавець взяв на себе зобов`язання зняти з реєстрації в строк до 15.08.2021 року третіх осіб. З часу підписання вказаного договору купівлі-продажу він неодноразово нагадував про це продавцю. Позивач вказує, що станом на час звернення до суду з позовом у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , проте останні за вищевказаною адресою не проживають декілька років без поважних причин, що стверджується Актом обстеження ЖБК « Мрія» про встановлення факту проживання осіб від 23.06.2021 року. Зазначає, що всі витрати на житлово-комунальні послуги позивач сплачує самостійно, відповідачі жодної участі в утриманні та догляді за житлом не приймають, а відтак їх реєстрація носить формальний характер. Реєстрація відповідачів в даній квартирі призводить до додаткових витрат на комунальні платежі та позбавляє позивача можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, яка є вкрай необхідною для нього. Оскільки відповідачі в добровільному порядку не бажають знятись з реєстраційного обліку, позивач змушений звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживають вже тривалий час, але залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просить суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS] . Позиція сторін справи : Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв. Представник позивача в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, надіслала на адресу суду заяву у якій просить розглянути справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованим рекомендованими повідомленнями які повернулися на адресу суду із відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за №8800018669914, №8800018719148, № 8800018954520. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованим рекомендованими повідомленнями які повернулися на адресу суду із відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за №8800018669841, №8800018719113, № 8800018956913. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Зважаючи на викладене, суд розглянув справу у відсутності відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, докази поважності причин неявки не надали, мали можливість подати відзив на позовну заяву, проте не скористалися наданими їм процессуальними правами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 31.03.2021 року представником позивача подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання у її відсутності. 12.04.2022 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без її участі.. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії : 10.11.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 31.03.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. від 15.06.2021 року , [PERSON] на праві приватної власності належить квартира під [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. від 15.06.2021 року гр. [PERSON] (продавець) передав, а [PERSON] (покупець) прийняв у власність квартиру під [ADDRESS] . Відповідно до п. 11 договору купівлі-продажу продавець зобов`язується: -передати квартиру покупцеві в день підписання цього договору; -зняти з реєстрації третіх осіб до 15.08.2021 року. Відповідно до довідки про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 15.06.2021 року за № 3265/18-21 відповідно до картотеки реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] станом на 15.06.2021 року зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №261782961 від 16.06.2021 року квартира [ADDRESS] , є приватною власністю (розмір частки 1) та належить [PERSON] . Факт непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується даними Акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації від 23.06.2021 року виданого головою ЖБК « Мрія» з якого вбачається, що мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме сусідами, що підписались власноручно - [PERSON] ,, [PERSON] та [PERSON] , 23.06.2021 року складено акт про те, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у квартирі [ADDRESS] даного будинку не проживають з травня 2008 року по 23.06.2021 року. Громадяни [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в даній квартирі, адреса місця проживання їх невідома. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві власності належить позивачеві. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Нормативно-правове обґрунтування : За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни). Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідачі в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї власника житлової квартири [ADDRESS] , оскільки не проживають разом із позивачем у цьому житловому приміщенні, не ведуть спільного господарства. Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин не підлягають до застосування до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 лютого 2021 року у справі №502/922/18. Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації, домовленості між ним та відповідачами щодо права користування житлом відсутні. Окрім того вказане підтверджено і даними Акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації від 23.06.2021 року виданого головою ЖБК « Мрія». Відповідачами не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідачів на частку в домоволодінні, чи право відповідачів на збереження права на житло при їх відсутності за місцем проживання. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому приміщенні відповідачів у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, та перешкоди у розпорядженні правом власності. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] протягом тривалого часу, участі в оплаті за комунальні послуги не приймають, майно не утримують, належних та безспірних доказів того, що їм чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява про позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, реєстрація відповідачів порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідачів у вказаній квартирі, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

Outcome: approved