Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

12 липня 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила змінити спосіб присудження аліментів, а саме: стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , у розмірі 3000 грн., на користь матері, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 12 липня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги позивачкою обґрунтовано тим, що судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення найстаршою дитиною [PERSON] , повноліття, починаючи з 13 квітня 2021 року. Судовий наказ набув законної сили 17 травня 2021 року. Від спільних знайомих позивача та відповідача, позивачу стало відомо, що відповідач працює неофіційно та отримує дохід близько 20000 грн., в той час як на спільних дітей матеріальної допомоги, не надає. Позивач самотужки виховує спільних з відповідачем дітей, але її доходу не вистачає для забезпечення повноцінного розвитку та матеріального забезпечення спільних дітей, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з позовом. В судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися, через канцелярію суду представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності суду, не надав. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 07 липня 2007 року (арк.с.6). Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] (арк.с.7,8). Судовим наказом, виданим Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 17 травня 2021 року, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей: доньки - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму дл дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення найстаршою дитиною - [PERSON] , [INFO] , повноліття на користь матері [PERSON] , починаючи з 13 квітня 2021 року (арк.с.9). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч. 7 ст. 8 СК України передбачено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічна норма викладена і в ст.8 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч.1 ст.192 СК України та роз`ясненнями, викладеними у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, відповідно до норм СК України передбачено підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Відповідно до ст. 192 СК України, передбачена можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями ст.ст.182 - 184, 192 СК України. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивач не навела та не довела існування обставин, які є підставою для зміни способу стягнення аліментів після ухвалення судового рішення, яким присуджено стягнення на її користь аліментів у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) платника аліментів - відповідача [PERSON] , при цьому суд вважає, що посилання позивача про те, що від знайомих їй стало відомо про те, що дохід відповідача складає приблизно 20000 грн. на місяць, не може бути достатньою підставою для зміни способу стягнення аліментів, позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак і відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed