Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

09 вересня 2021 року позивач Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, що утворилася за адресою: [ADDRESS] за період з 01.03.2019 року по 01.08.2021 рік в розмірі 25 876 грн. 24 коп. та 2 270 грн. судового збору. Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 22.09.2021 року відкрито провадження по справі, розгляд якого вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.19). 29.12.2021 року представник ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Сакун А.С. звернулася до суду з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , так як йому на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.34). Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 17.01.2022 року клопотання представника позивача задоволено, залучено по цивільній справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання як співвідповідача [PERSON] , [INFO] . 19.01.2022 року позивачем надано уточнену позовну заяву, відповідно до якої просили суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання, що утворилася за адресою: [ADDRESS] за період з за період з 01.03.2019 року по 01.08.2021 рік в розмірі 25 876 грн. 24 коп. та 2 270 грн. судового збору. 04.02.2022 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , [PERSON] на позовну заяву про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. В даному відзиві відповідачі вказують на те, що з доводами викладеними в позовній заяві вони не погоджуються та вважають їх безпідставними виходячи з наступного. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Дана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до рішення Київського районного суду м.Полтави від 17.05.2012 року в справі №2-2938/11 позов [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, визначення часток у праві спільної сумісної власності задоволено. Визначено частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] рівними по 1/3 частини на кожного. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як учасники спільної часткової власності, володіють не часткою майна (квартири) в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки ідеальні і визначаються у дробовому виразі. Між співвласниками квартири не встановлено порядку користування спільним майном, а тому будь-хто, в тому числі і суд позбавлений можливості здійснити розподіл особових рахунків з утримання спільного майна, а саме сплати витрат за надані послуги з теплопостачання. Ні [PERSON] , ні [PERSON] не зверталися до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з заявою про добровільне розділення особових рахунків за сплату за комунальні послуги, до яких, зокрема, належать послуги з постачання теплової енергії та послуги з теплопостачання гарячої води. В примусовому порядку особисті рахунки не розділялися. В квартирі постійно мешкають чотири особи, три співвласники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітній член сім`ї [PERSON] . До позовної зави додано розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення та послуги централізованого водопостачання гарячої води за адресою: [ADDRESS], о/р [NUMBER] у вигляді таблиці, в параметрах особистого рахунку вказано, що опалювальна площа складає 25,3 кв.м. а кількість мешканців - 1. З технічної документації вбачається, що загальна площа вищевказаної квартири становить 53,0 кв,м., житлова 29,3 кв.м. Тобто ні загальна, ні житлова площа не відповідають дійсності. Крім того, відповідачем в даному випадку може бути особа, з якою укладено договір на послуги централізованого опалення та послуги централізованого водопостачання гарячої води, а не частина співвласників. Крім того, з позовної заяви не зрозуміло, що саме стягується з відповідачів, як при цьому взято до уваги їх частку у праві власності на квартиру. В зв`язку з чим просили суд в задоволенні позовних вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання відмовити в повному обсязі. Застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові, в тому числі і спеціальну позовну давність щодо вимог про стягнення збитків від інфляції та 3% річних. Питання про судові витрати вирішити пропорційно задоволених позовних вимог. 09.02.2022 року ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави Кузіної Ж.В. об`єднано в одне провадження цивільну справу №552/6386/21 за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та цивільну справу № 552/4680/21 за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. Присвоєно загальний номер справи 552/4860/21. З об`єднаної справи вбачається, що 19.11.2021 року до суду звернулося ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, що склалися за адресою: [ADDRESS] за період з 01.08.2015 року по 01.03.2019 рік в розмірі 35 958 грн. 70 коп. та 2 270 грн. судового збору. 17.02.2022 року від представника позивача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Сакун А.С. надійшла відповідь на відзив. В якій вказувала, що не погоджується з заявою відповідачів про застосування строків позовної давності. Представник позивача зазначила, що 01.07.2021 року підприємство звернулось до Київського районного суду м.Полтави із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання з [PERSON] , що утворилася за адресою: [ADDRESS] за період з 01.03.2019 року по 01.04.2021 рік в сумі 17 289 грн. 85 коп., інфляційних втрат в сумі 1 053 грн. 35 коп., 3 % річних в сумі 432 грн. 42 коп. та судового збору в сумі 227 грн. 20.07.2021 року Київським районним судом м.Полтави було видано судовий наказ №552/3565/21, яким стягнуто вказану заборгованість з боржника. Не погодившись з даним рішенням суду, боржник звернулася до суду з заявою про його скасування і ухвалою суду від 29.07.2021 року вищевказаний судовий наказ було скасовано. Роз`яснено підприємству право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. Отже, факт звернення до суду із заявою про видачу судового наказу 01.07.2021 року свідчить про переривання перебігу строку позовної давності. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового 01.07.2021 року. Винесення в послідуючому судового наказу Київським районним судом м.Полтави від 20.07.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості за адресою: [ADDRESS] за період з 01.03.2019 року по 01.04.2021 рік, набрання ним законної чинності та видача стягувачу для пред`явлення до примусового виконання, свідчить про те, що до моменту його скасування 20.07.2021 року порушене право підприємства не підлягало захисту. Також слід врахувати, що саме з моменту винесення Київським районним судом м.Полтави ухвали від 29.07.2021 року про скасування судового наказу від 20.07.2021 року, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, знову почався перебіг позовної давності. Строк позовної давності не пропущений та не підлягає поновленню. Оскільки саме з цього часу у стягувача виникло право звернутися з тими ж вимогами в позовному провадженні, а порушене право, після скасування наказу, знову підлягало захисту. Взаємовідносини між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та відповідачами врегульовані Житловим Кодексом України, Законом України «Про Житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року. Договір між сторонами про надання послуг з теплопостачання не укладався, про що позивачем було зазначено в позовній заяві, але підприємство «Полтаватеплоенерго» надавало та продовжує надавати послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , а відповідачі в свою чергу такі послуги отримували, отримують та від них не відмовлялися. Незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про надання житлово-комунальних послуг, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між підприємством та відповідачами існували та існують, оскільки ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» у встановленому законом порядку надаються послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , що не суперечить положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та узгоджується з положеннями частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України. Окрім того, зауважили, що квартира [ADDRESS] на підставі спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Цивільним кодексом України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до рішення Київського районного суду м.Полтави від 25.06.2015 року зобов`язано КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради укласти з [PERSON] договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . На підставі даного рішення КП «ЖЕО №2» видано довідку №10090 від 13.10.2015 року про розподіл рахунків з 01.09.2015 року на Ѕ частину. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги. Співвласник квартири повинен сплачувати витрати на утримання квартири, навіть якщо відсутні договірні відносини щодо розподілу цих витрат та співвласник не користувався відповідними послугами. Таким чином, підприємство вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] з співвласників квартири - [PERSON] , [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 16.03.2022 року до суду надійшла заява представника ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Сакун А.С. про залишення частини позовних вимоги без розгляду. А саме: просила суд залиши без розгляду позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання, в частині стягнення індексу інфляції в сумі 4 741 грн. 71 коп. та 8 223 грн. 83 коп., а також 3% річних в сумі 2 379 грн. 09 коп. та 3 363 грн. 22 коп. Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 27.04.2022 року судом позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання, в частині стягнення індексу інфляції в сумі 4 741 грн. 71 коп. та 8 223 грн. 83 коп., а також 3% річних в сумі 2 379 грн. 09 коп. та 3 363 грн. 22 коп. залишено без розгляду. В судовому засіданні представник ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за дорученням Сакун А.С. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. 27.04.2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про відкладення судового засідання у зв`язку з неможливістю бути присутнім на засіданні його захисника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою, про причини неявки суд не повідомила, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутності на адресу суду не надходило. Враховуючи складність розгляду справи, повторну неявку відповідачів в судове засідання, не надання доказів про не можливість прибути в судове засідання представника відповідача з поважних причин, всі ці ознаки в сукупності, суд розцінює, як затягування розгляду справи зі сторони відповідачів, а також враховуючи згоду представника позивача Сакун А.С. та наявність у справі достатніх доказів, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності відповідачів [PERSON] , [PERSON] та їх адвоката. Суд, заслухавши представника позивача Сакун А.С. , вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS] та користуються послугами з теплопостачання, які надаються їм ПОКВПТГ „Полтаватеплоенерго". Також судом встановлено, що відповідачі є власниками вищевказаної квартири по 1/3 частині кожний. Крім того, судом встановлено, що позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в період з 01.08.2015 року по 01.03.2019 рік та з 01.03.2019 року по 01.08.2021 рік надавав послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , але плата за послуги не вносилася, а тому існує заборгованість за вказаний період в розмірі 36 983 грн.77 коп. Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України від 24.06.2004 року №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №1875-IV), який діяв до 30.04.2019 року, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Частиною 1 ст.12 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», який діє з 01.05.2019 року визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У ст.1 Закону №1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги». Відповідно до п.22 ст.1 Закону України від 12.05.1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно зі ст.13 Закону №1875-IV, ст.5 Закону № 2189-VIII, позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами. Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 4 ст.319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення, на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Згідно з ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідачі зобов`язані оплатити надані послуги, а позивач має право вимагати від відповідачів виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Свої зобов`язання щодо надання комунальних послуг з централізованого опалення, позивач виконує в повному обсязі, що не було спростовано відповідачем. Відповідачі, у свою чергу, порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим за період з 01.08.2015 року по 01.03.2019 рік мають заборгованість в розмірі 18 755 грн. 44 коп. А також мають заборгованість за період з 01.03.2019 року по 01.08.2021 рік в розмірі 24 371 грн. 65 коп. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] у відзиві заявлено про застосування позовної давності. 01.07.2021 року підприємство звернулось до Київського районного суду м.Полтави із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання з [PERSON] , що утворилася за адресою: [ADDRESS] за період з 01.03.2019 року по 01.04.2021 рік в сумі 17 289 грн. 85 коп., інфляційних втрат в сумі 1 053 грн. 35 коп., 3% річних в сумі 432 грн. 42 коп. та судового збору в сумі 227 грн. 20.07.2021 року Київським районним судом м.Полтави було видано судовий наказ №552/3565/21, яким стягнуто вказану заборгованість з боржника. Не погодившись з даним рішенням суду, боржник звернулася до суду з заявою про його скасування і ухвалою суду від 29.07.2021 року вищевказаний судовий наказ було скасовано. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом другим ЦПК України, перериває строк позовної давності. Отже, факт звернення до суду із заявою про видачу судового наказу 01.07.2021 року свідчить про переривання перебігу строку позовної давності. Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17 висловила наступну правову позицію: Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Разом з тим, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового 01.07.2021 року. Винесення в послідуючому судового наказу Київським районним судом м.Полтави від 20.07.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованості за адресою: [ADDRESS] за період з 01.03.2019 року по 01.04.2021 року, набрання ним законної чинності та видача стягувачу для пред`явлення до примусового виконання, свідчить про те, що до моменту його скасування 20.07.2021 року порушене право підприємства не підлягало захисту. Також, слід врахувати, що саме з моменту винесення Київським районним судом м.Полтави ухвали від 29.07.2021 року про скасування судового наказу від 20.07.2021 року, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, знову почався перебіг позовної давності. Строк позовної давності не пропущений та не підлягає поновленню. Оскільки саме з цього часу у стягувача виникло право звернутися з тими ж вимогами в позовному провадженні, а порушене право, після скасування наказу, знову підлягало захисту. Оскільки норми правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17 грунтуються на правовідносинах, які передбачали винесення ухвали про відмову у видачі судового наказу, на підставі якої відбулося наступне звернення до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження, її застосування по даній справі суперечить встановленим судом обставинам та нормам цивільного процесуального законодавства України. Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Статтею 253 цього Кодексу передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З даного питання Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу Украни, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 29 жовтня 2014 року по справі № 6-169цс14. Взаємовідносини між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та відповідачами врегульовані Житловим Кодексом України, Законом України «Про Житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Необхідність укладання договору про надання послуг передбачена законом і його укладання визначено як обов`язок, а не право споживача. Договір між сторонами про надання послуг з теплопостачання не укладався, про що позивачем було зазначено в позовній заяві, але підприємство «Полтаватеплоенерго» надавало та продовжує надавати послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , а відповідачі, в свою чергу, такі послуги отримували, отримують та від них не відмовлялися. Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про надання житлово-комунальних послуг, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між підприємством та відповідачами існували та існують, оскільки ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» у встановленому законом порядку надаються послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , що не суперечить положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та узгоджується з положеннями частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України. Для звільнення від оплати комунальних послуг особа повинна відмовитись у встановленому порядку від таких послуг, а не посилатися лише на відсутність договору (постанова Верховного Суду України 18.03.2019№ 210/5796/16-ц). Крім того, квартира [ADDRESS] на підставі спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до рішення Київського районного суду м.Полтави від 25.06.2015 року зобов`язано КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради укласти з [PERSON] договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . На підставі даного рішення КП «ЖЕО №2» видано довідку №10090 від 13.10.2015 року про розподіл рахунків з 01.09.2015 року на Ѕ частину. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги. Співвласник квартири повинен сплачувати витрати на утримання квартири, навіть якщо відсутні договірні відносини щодо розподілу цих витрат та співвласник не користувався відповідними послугами. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в розмірі 4 540 грн., тобто по 2 270 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved