Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить зобов`язати відповідача перерахувати на поточний рахунок № [NUMBER] заробітню плату в сумі 312 3578,12 грн. В обгурнутвання позовних вимог зазначає, що 17.09.2012 року його прийняли на роботу на посаду заступника директора представництва в Україні «Федеральная грузовая компания». 30.06.2017 року він звільнився з роботи за власним бажанням, на підставі статті 38 КЗпП України. Однак, в день звільнення з роботи йому не виплачено заробітну плату за період з 01.05.2017 р. по 30.06.2017 р. в сумі 312 357, 12 грн., оскільки відповідач залишив без виконання відомості Представництва на виплату заробітної плати за травень, червень 2017 року. На адвокатський запит від 03.07.2018 №5 Представництво повідомило, що після отримання фінансування від АТ «Федеральная грузовая компания» кошти зараховані на транзитний рахунок АТ «Сбербанк». Представництво направило лист відповідачу щодо можливості продажу валюти та погашення заборгованості по податкам та заробітній платі. Представництво повідомило також про те, що відомості на виплату заробітної плати за травень, червень 2017 року відповідачу були подані 18.07.2017, але не проведені банком у зв`язку з відсутністю гривні на поточному рахунку, хоча відповідач підтвердив перерахування необхідних коштів. 19.10.2015 представництвом та відповідачем підписано заяву - договір № Т062-020000076 щодо відкриття та обслуговування поточного рахунку в рамках Договору щодо банківського обслуговування. 02.10.2012 ним та відповідачем підписано заяву - договір №26207017286592/980/Р щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг «Зарплатний плюс» в рамках Договору щодо банківського обслуговування. Згідно з цими договорами відповідач зобов`язувався здійснювати разрахунково -касове обслуговування позивача, зокрема щодо переказу коштів з рахунка (на рахунок) позивача, з видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійснення інших операції, передбачених договорами. Однак, відповідач своїми діями штучно створив вигляд несплатопроможності Представництва, оскільки, начебто на рахунках останнього не має коштів (гривні), необхідних для виплати заробітної плати. Просить позов задоволити. Ухвалою судді Франківського районного суду м.Львова Ванівського Ю.М. від 03.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов. 03.04.2020 відповідач подав відзив на позовну заяву,в якому проти позову заперечив, вказавши, що затримка у виплаті вказаних сум відбулась у зв`язку з тим, що стосовно роботодавця позивача - представництва Актіонерного товариства «Федеральна грузова компанія», Державою Україна у відповідності до статті 50 Закону України «про санкції» були застосовані спеціальні санкційні обмеження, зокрема, блокування активів та зупинення виконання будь-яких економічних та фінансових зобов`язань. Від початку ці санкції введені Указом Президента України від 15 травня 2017 року №133/2017 на підставі Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року на один рік, але в подальшому продовжені ще на три роки на підставі рішення Ради національної безпеки та оборони України від 2 травня 2018 року, у редакції від 21 червня 2018 року (пункт 268 додатку 2), яке затверджене Указом Президента України 14 травня 2018 року №126/2018. Поточний рахунок представництва Акціонерного товариства «Федеральна грузова компанія» в Україні відкритий у банку і його розрахунково - касове обслуговування здійснюється на підставі Заяви - Договору №Т062-020000076 щодо відкриття та обслуговування поточного рахунку в рамках Договору щодо банківського обслуговування від 19 жовтня 2015 року. 02 жовтня 2012 року позивач відкрив власний поточний рахунок у АТ «Сбербанк» на підставі окремої заяви - договору №261070117286562/980/Р щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг «Зарплатний плюс» в рамках Договору банківського обслуговування. Роботодавцем позивача є Акціонерне товариство «Федеральна грузова компанія», яка навіть під час застосування до неї Державою Україна санаційного режиму має іншу можливість розрахуватися зі своїми звільненими працівниками, в тому числі і з позивачем, зокрема сплатити заборгованість готівкою через касу підприємства. Отже, саме Акціонерне товариство «Федеральна грузова компанія» є носієм спірного обов`язку щодо сплати позивачу заборгованості із заробітної плати а не Банк, а з огляду на це банк є неналежним відповідачм у справі. Оскільки, вимоги до банку необґрунтовані, адресовані неналежній особі, відсутні докази на підтвердження необхідності перерахування банком коштів та в якій саме сумі на вже закритий рахунок, просить в задоволенні позову відмовити. 10 грудня 2020 року від представника відповідача надійшли пояснення по справі. Вказує,що слід звернути увагу на те що АТ «Сбербанк» не є роботодавцем позивача, трудовими відносинами з позивачем не пов`язаний, а тому з його боку не міг виникнути обов`язок по виплаті заробітної плати. Позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача. Взаємовідносини між відповідачем та його клієнтом - Представництвом, що випливають з Заяви - Договору №Т062-020000076 щодо відкриття та обслуговування поточного рахунку в рамках договору щодо банківського обслуговування від 19.10.2015, не стосуються позивача. Щодо заявленої вимоги про перерахування суми, просить звернути увагу, що позивач сам зазначає, що його прийняли на роботу на посаду радника директора 11.03.2013, звільнився він за власним бажанням. Просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 01.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача подав заяву про розгляду справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату та час судового засідання. Від третьої особи надійшла заява про те, що вимоги позивача слід задоволити в повному обсязі. Просить розгляд справи проводити без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 17.09.2012 року позивач працював на посаді заступник директора Представництва ОАО «Вторая грузовая компания», згідно наказу №18/лс від 17.09.2012. Згідно витягу з наказу №121і від 30.06.2017 року позивач звільнений з зазначеної вище посади, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України ( за угодою сторін). Згідно довідки про доходи від 31.05.2018 року [PERSON] за квітень - травень 2017 року нараховано 134 173, 81 грн. Згідно довідки про доходи нараховані [PERSON] з 17.09.2012 року по 30.06.2017 року на посаді заступника директора представництва йому було нараховано 657766, 19 грн. Згідно довідки від 20.04.2018 року на рахунки ПАТ «Сбербанк» від АТ «ФГК» з 19 травня 2017 року були перераховані кошти. 19.10.15 між представництвом в Україні АТ`Федеральна вантажна компанія» та АТ`Сбербанк» підписано заяву-договір №Т062-020000076 щодо відкриття та обслуговування поточного рахунку в рамках Договору щодо банківського обслуговування. З Заяви-Договору від 02.10.12 №26207017286592/980/Р щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг «Зарплатний плюс» в рамках Договору щодо банківського обслуговування вбачається, що АТ «Сбербанк» відкрив [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] в національній валюті України та здійснює розрахунково-касове обслуговування клієнта, забезпечує проведення розрахунків за операціями по поточному рахунку(п.7.1.1., 7.1.5). Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст.3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватись чесністю,відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони договору. За змістом ст.626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.Особа є невинуватою,якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Під час прийняття рішення судом враховується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст.8 Конституції України. Стаття 22 Конституції України зазначає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Суд враховує також приписи ст.10 ЦК України, ч.2 ст.3 ЦПК України, згідно яких передбачено застосування правил відповідного міжнародного договору, якщо в чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства. При розгляді справи суд,як передбачено ст.10 ЦПК України, керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до Європейської соціальної хартії від 03.05.1996р.усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їх сімей,а також мають права у випадку звільнення. Згідно ст.5 Конвенції Міжнародної організації праці №173 від 1992р.»Про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця`у випадку неплатоспроможності роботодавця вимоги працівників, які випливають із трудових відносин, захищаються за допомогою привілею так, що їх задовольняють за рахунок активів неплатоспроможного роботодавця до того як непривілейованим кредиторам може бути виплачена їх частка.Цей привілей охоплюється і у випадку припинення трудових відносин. Національні закони або підзаконні акти надають вимогам працівників вищий ранг привілею порівняно з більшістю інших привілейованих вимог, зокрема,з вимогами держави та системи соціального забезпечення(ч.1 ст.8 Конвенції 1992р.). Статтею 6 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95передбачено, що роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатись своєю заробітною платою на власний розсуд. Стаття 10 Конвенції встановлює, що зарплата може стати об`єктом арешту або передачі лише в такій формі і у таких межах, які визначено національним законодавством. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Статтею 12 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95 передбачено проведення остаточного розрахунку заробітної плати відповідно до національного законодавства, колективного договору, оплата повинна бути проведена в розумний строк з урахуванням умов контракту. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів. Згідно ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» ,якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", уведеного в дію Указом Президента України від 15 травня 2017 року № 133, вирішено застосувати персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до окремих фізичних і юридичних осіб. Так, в Додатку №2 до даного рішення наведено перелік юридичних осіб, до яких застосовуються санкції . Під №268 вказаного Додатку зазначено Акціонерне товариство «Федеральна вантажна компанія» (Акционерное общество «Федеральная грузовая компания») РФ, м. Єкатеринбург, вул. Куйбишева, 44, ОГРН 1106659010600, ИНН 6559209750, КПП 997650001, ОКПО 68398528- та вид санкцій , строком на 3 роки,а саме:1) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 2) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції; 3) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; 4) припинення культурних обмінів, наукового співробітництва, освітніх та спортивних контактів, розважальних програм з іноземними державами та іноземними юридичними особами. Разом з тим, ст.2 Закону України «Про санкції» зазначає, що санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність. Підпунктом 7 пункту 1 постанови Правління НБУ №654 від 01.10.15 (з наступними змінами) визначено, що банкам України слід заблокувати кошти/зупинити фінансові операції осіб, зазначених у санкційних списках, у такому порядку: кошти, що надійшли на користь клієнта від особи, зазначеної в санкційних списках, до якої застосовані санкції "блокування активів" та/або "зупинення фінансових операцій", банк обліковує на відповідному балансовому рахунку, призначеному для обліку кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку; банк зобов`язаний відмовити у виконанні розрахункового документа клієнту, зазначеному в санкційних списках, що є ініціатором переказу та до якого застосовані санкції "блокування активів" та/або "зупинення фінансових операцій" Одночасно у п. 3-1 даної постанови зазначено, що банкам України, небанківським установам/небанківським фінансовим установам, операторам поштового зв`язку заборонено проводити операції, які: 1) мають на меті, сприяють або можуть сприяти уникненню обмежень установлених спеціальними економічними та іншими обмежувальними заходами (санкціями); 2) порушують, сприяють або можуть сприяти порушенню обмежень установлених спеціальними економічними та іншими обмежувальними заходами (санкціями). Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 25 Закону встановлено заборону обмежень працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою. Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в статях 3 та 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях статей 97 Кодексу законів про працю України, статтях 15, 22, 24 Закону України «Про працю». Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. З аналізу положень Закону України`Про санкції», рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", постанови Правління НБУ №654 від 01.10.15 не вбачається будь-якої заборони щодо перерахування належної працівнику заробітної плати, оскільки такі дії не мають на меті сприяти уникненню обмежень установлених спеціальними економічними та іншими обмежувальними заходами (санкціями); не порушують і не можуть сприяти порушенню обмежень установлених спеціальними економічними та іншими обмежувальними заходами (санкціями). Більше того, в преамбулі даного Закону передбачено, що виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил, констатується, що пріоритетами національних інтересів України є, зокрема, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, захист державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів, недопущення втручання у внутрішні справи України, розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами світу в інтересах України. Як вбачається з виписок по рахунку від 18.07.2018 року на рахунки ПАТ`Сбербанк» від АТ`ФГК» з були перераховані кошти саме на погашення кредиторської заборгованості по обов`язковим податковим платежам та зарплати за травень, червень представництву , а не з будь-яким іншим призначенням платежу. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача перерахувати на особовий рахунок позивача заробітну плату в сумі 132 545,67грн. підставні та підлягають до задоволення, оскільки вказане не сприятиме уникненню чи порушенню обмежень ,установлених санкціями щодо АТ «Федеральна вантажна компанія», а відновить право громадянина України на отримання належної йому заробітної плати та право на вільне розпорядження нею,а також підтвердить на практиці положення ст.3 Конституції України про те, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави,що утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Свої вимоги позивач аргументує тим, що у зв`язку із неперерахуванням зарплати , порушенням його прав, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, тривалий час він не може отримати від відповідача однозначної відповіді по спірним питанням, тривалий час не перераховуючи йому заробітню плату відповідач спричинив порушення нормального способу життя. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В силу ч.2 ст.22 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Разом з тим, відповідно до положень ст.4,22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди лише в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках ,передбачених законом. За таких обставин, враховуючи, що відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов`язання може здійснюватись виключно у випадках, що прямо передбачені законом,а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди безпідставні та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed