Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-08 00:00:00

15.12.2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні та володінні майном шляхом вселення, в якому просить зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у володінні та користуванні квартирою [ADDRESS] , вселити позивачку у вказану квартиру і зобов`язати відповідача надати позивачці комплект ключів від усіх вхідних дверей до квартири. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року квартира [ADDRESS] визнана спільною сумісною власністю сторін у справі та в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири, а інша 1/2 частина квартири залишена у власності відповідача. У встановленому законом порядку позивачка зареєструвала своє речове право на Ѕ частину квартири. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року встановлено порядок користування квартирою, а саме: виділено в користування позивача житлову кімнату площею 21,4 кв.м.; виділено в користування відповідача житлову кімнату площею 23,1 кв.м.; в спільному користуванні сторін залишено ванну кімнату, вбиральню, кухню та хол. Починаючи з листопада 2020 року позивачка всіляко намагалась домовитись з відповідачем щодо вселення у квартиру та користування виділеною їй кімнатою. Натомість відповідач ігнорував звернення позивачки та відтягував час посилаючись на те, що йому необхідно все обдумати. 08.10.2021 року позивачка у письмовому порядку звернулась до відповідача з листом-попередженням про вселення у квартиру 18.10.2021 року, проте у зазначений час позивачка не змогла навіть потрапити у під`їзд будинку. На дзвінки та письмові повідомлення позивача відповідач не відповідав. Цього ж дня позивачка звернулась із заявою до голови ОСББ «Стародарницький» щодо розподілу особового рахунку у квартирі для сплати комунальних послуг. 09.11.2021 року позивача було повідомлено про розподіл особового рахунку у квартирі. 11.11.2021 року позивачка повторно приїхала до будинку, але повторилась та ж сама ситуація, що і 18.10.2021 року. За вказаним фактом позивачка викликала працівників поліції, які зафіксували зазначену ситуацію та відібрали від позивачки письмову заяву, на яку 22.11.2021 року було надано відповідь. За змістом цієї відповіді, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, які вирішуються у судовому порядку. За таких обставин позивачка вимушена звернутись до суду за захистом свого права та вказує, що її порушене право на вільне володіння та користування власністю підлягає судовому захисту шляхом звернення до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні та володінні житлом шляхом вселення. Поряд із цим позивачка зазначає, що іншого житла вона у власності не має, а тому вирішення цієї справи має для неї особливо вагоме значення. Ухвалою суду від 22.12.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 25.01.2022 року залишено без задоволення заяву відповідача із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 09.05.2022 року зустрічну позовну заяву повернуто заявнику. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами 14.01.2022 року, однак у встановлений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2008 року у справі №755/5432/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.05.2019 року, визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , та залишено у власності [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 9-13). За змістом наявної в матеріалах справи копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.07.2019 року, 27.06.2019 року проведено державну реєстрацію права власності позивачки на Ѕ частину квартири [ADDRESS] на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року у справі №755/5432/18 (а.с. 14). Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року у справі №755/1176/20, яке набрало законної сили 19.11.2020 року, встановлений порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділено [PERSON] у користування окрему житлову кімнату площею 21,4 кв.м., виділено [PERSON] у користування окрему житлову кімнату площею 23,1 кв.м. та залишено в загальному користуванні співвласників квартири [PERSON] і [PERSON] місця загального користування: кухню площею 17,9 кв.м., ванну кімнату площею 5,5 кв.м., вбиральню площею 2,7 кв.м., холу площею 20,8 кв.м. (а.с. 15-22). За змістом наявної в матеріалах справи копії листа попередження про вселення від позивачки на адресу відповідача, датованого 08.10.2021 року, до якого також додано докази направлення цього листа, позивачка попереджала відповідача, що 18.10.2021 року о 20 год. 00 хв. вона буде вселятись у виділену їй рішенням суду кімнату та просила звільнити цю кімнату від особистих речей й надати їй комплект ключів від всіх вхідних дверей (а.с. 23-24). 08.10.2021 року позивачка звернулась із заявою до голови ОСББ «Стародарницький» у якій просила провести розподіл особового рахунку по квартирі між співвласниками для сплати комунальних послуг і у своїй відповіді від 09.11.2021 року голова правління ОСББ «Стародарницький» повідомив позивачку про те, що розподіл особового рахунку виконаний (а.с. 25-26). За змістом листа т.в.о. начальника Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 22.11.2021 року на ім`я позивачки, в управлінні було розглянуте звернення позивачки з приводу того, що вона не може потрапити до своєї частини квартири [ADDRESS] , оскільки її колишній чоловік [PERSON] не допускає до квартири та встановлено, що відомості які б вказували на вчинення кримінального правопорушення відсутні. При цьому встановлено, що у даній справі вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в приватному порядку в суді (а.с. 27). Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України). За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 368 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У даній справі судом встановлено, що позивачці та відповідачу на праві спільної часткової власності у розмірі по Ѕ частині кожному належить квартири [ADDRESS] . Поскільки сторони у справі є співвласниками вказаного об`єкта нерухомості, кожен з них має право володіти, користуватись та розпоряджались своєю часткою у праві власності і кожен з них не має право чинити один одному перешкод у володінні та користуванні власністю відповідно до їх часток у нерухомому майні. При цьому, із матеріалів справи вбачається, що відповідач в порушення положень чинного законодавства України щодо належних іншому співвласнику прав на користування та володіння майном чинить перешкоди співвласнику в реалізації його прав, що викликало необхідність у позивачки звертатись до правоохоронних органів, а в подальшому до суду для захисту свого права. За наведених обставин вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні та володінні майном і вселення є обґрунтованими, оскільки ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, в тому числі права користування та володіння своєю власністю. При цьому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на те, що у позовних вимогах зазначено про зобов`язання не чинити перешкод та вселення стосовно всієї цілої квартири, хоча відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, позивачці належить Ѕ частина квартири, крім того рішенням суду встановлений конкретний порядок користування квартирою із виділенням співвласникам у користування конкретних житлових кімнат та залишенням у спільному користуванні місць загального користування. На підставі викладеного,

Outcome: partial