Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-24 00:00:00

07 червня 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - [PERSON] , в якій прохає стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 січня 2008 року, у сумі 88171 гривня 14 копійок, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту у сумі 5293 гривень 24 копійок, заборгованості за відсотками у сумі 80461 гривня 47 копійок, пеня - 935 гривень 12 копійок та комісії 1478 гривень 31 копійка (а. с. 1-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 14 січня 2008 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг 14 січня 2008 року відповідачу відкрито картковий рахунок із початковим лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено до 21600 гривень. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом на 30 квітня 2021 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 88171 гривня 14 копійок, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 5296 гривень 24 копійки, відсотків у сумі 80461 гривня 47 копійок, пені - 935 гривень 12 копійок та комісії у розмірі 1478 гривень 31 копійка, з яких позивач прохає стягнути частину, зокрема 87447 гривень 73 копійки, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5296 гривень 24 копійки, відсотки - 80461 гривня 47 копійок, пеня - 211 гривень 71 копійка та комісія у розмірі 1478 гривень 31 копійка. Також позивач прохає стягнути із [PERSON] судові витратами у сумі 2270 гривні (а. с. 1-3 та на звороті). 08 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 48). 17 червня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 08 червня 2021 року. Позивачем усунуто (а. с. 50-53 та на звороті. Ухвалою суду від 12 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 00 хвилин 12 серпня 2021 року (а. с. 96), копія якої надіслана відповідачу за вихідним № 16152/21-вих/2/204/1592/21 від 19 липня 2021 року (а. с. 97). 17 березня 2022 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким відповідачці направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 112). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 44), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про його виклик (а. с. 113), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 14 січня 2008 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 14 січня 2008 року про отримання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 30 квітня 2021 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 88171 гривня 14 копійок, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 5296 гривень 24 копійки, відсотків у сумі 80461 гривня 47 копійок, пені - 935 гривень 12 копійок та комісії у розмірі 1478 гривень 31 копійка (а. с. 4-16 та на звороті). Позивач прохає стягнути з відповідача частину вказаної заборгованості, зокрема 87447 гривень 73 копійки, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5296 гривень 24 копійки, відсотки - 80461 гривня 47 копійок, пеня - 211 гривень 71 копійка та комісія у розмірі 1478 гривень 31 копійка. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачем було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, становлять договір про надання банківських послуг) від 14 січня 2008 року. Вказана Анкета-заява підписана 14 січня 2008 року від імені [PERSON] (а. с. 24). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 24), у ній зазначені персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, місця роботи, розміру доходу та бажання отримати кредитну карту «Універсальна» строком дії 24 місяці із кредитним лімітом 500 гривень та відсотковою ставкою 1,9 % в місяць. У вказаній заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомилася з договором про надання банківських послуг та погодився з ними, а екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки його з офіційного сайту www.privatbank.ua. Також зазначено, що позичальник, зобов`язується виконувати Умови та Привила надання банківських послуг та регулярно знайомитися з їх змінами на вказаному сайті банку. Також позичальник висловив свою згоду, що дана заява, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка разом з пам`яткою клієнта, становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана позичальником 14 січня 2008 року (а. с. 24 та на звороті). Нижче, у цій заяві, у відомостях щодо банківських послуг вказано про те, що погашення заборгованості по кредитці може проводитися шляхом внесення коштів на карту клієнтом або шляхом списання коштів з дебетової карти № [NUMBER] . Також вказано, що відповідачу видано кредитну картку № [NUMBER] та пін-код від неї. Вказані відомості підписані представниками банку Кащей А.В. та Осипюк Г.П . Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачу не видавався. Також позивачем до позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщеного на сайті www.privatbank.ua (а. с. 25-34), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачу, а також підпису останнього. Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за відсотками. У Анкеті-заяві позичальника від 14 січня 2008 року вказана процентна ставка у розмірі 1,9 % в місяць із розрахунку 360 днів у році (а. с. 24 та на звороті), проте у ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. У справі, що розглядається, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 січня 2008 року шляхом підписання заяви. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. З огляду на викладене суду доходить висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 211 гривень 71 копійка та комісії у розмірі 1478 гривень 31 копійка, відсутні. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у анкеті-заяві зазначено: «Валюта: гривня; Кредитний ліміт: 500 гривень; Базова процентна ставка 1,9 % в місяць з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки. Строк дії картки 24 місяці». Тобто, із зазначеної анкети-заяви, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір процентів за користування кредитом у розмірі 1,9 % в місяць. Разом з цим, позивач прохає стягнути з відповідача загальний залишок заборгованості за відсотками у розмірі 80461 гривню 47 копійок, на підтвердження чого надає суду розрахунок заборгованості відповідача за період з 14 січня 2008 року 30 квітня 2021 року (а. с. 54-66). Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що пер\-вин\-ні до\-ку\-мен\-ти і до\-да\-т\-ки до них це документи, що фі\-к\-су\-ють факт ви\-ко\-нан\-ня го\-с\-по\-дар\-сь\-ких опе\-ра\-цій і стали під\-ста\-вою для за\-пи\-сів у регістрах бу\-х\-га\-л\-тер\-сь\-кого обліку та податкових документах. До них відносяться: ка\-со\-ві, бан\-ків\-сь\-кі до\-ку\-мен\-ти, ордери, по\-ві\-до\-м\-лен\-ня бан\-ків і пе\-ре\-ка\-з\-ні ви\-мо\-ги, ви\-пи\-с\-ки бан\-ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на\-ря\-ди на ро\-бо\-ту, ак\-ти про при\-йман\-ня, зда\-ван\-ня і спи\-сан\-ня май\-на й ма\-те\-рі\-а\-лів, кви\-та\-н\-ції і на\-кла\-д\-ні з об\-лі\-ку то\-вар\-но-\-ма\-те\-рі\-аль\-них цін\-но\-с\-тей, рахунки-фактури, аван\-со\-ві зві\-ти тощо. При цьому, з вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем застосовувалися різні відсоткові ставки для нарахування відсотків, у порівнянні з іншими періодами (зокрема за 14 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року - процентна ставка (поточна) - 22,8 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 22,8 %, коефіцієнт - 0, з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2012 року - процентна ставка (поточна) - 22,8 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 22,8 %, коефіцієнт - 1, з 01 січня 2013 року по 31 січня 2013 року - процентна ставка (поточна) - 30 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 30 %, коефіцієнт - 1, з 01 лютого 2013 року по 01 серпня 2019 року - процентна ставка (поточна) - 30 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 30 %, коефіцієнт - 0 та з 02 серпня 2019 року по 30 квітня 2021 року - процентна ставка (поточна) - 0 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 0 %, коефіцієнт - 0. Натомість, ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року 1 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» визначено, що фіксована процентна станка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку с нікчемною. Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць (22,8 % річних) мiж сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем анкета-заява. Однак, заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмiрi, зокрема у період часу з 01 січня 2013 року по 31 січня 2013 року - процентна ставка (поточна) - 30 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 30 %, коефіцієнт - 1, з 01 лютого 2013 року по 01 серпня 2019 року - процентна ставка (поточна) - 30 %, процентна ставка при порушенні умов кредитування 30 %, що є більше від обумовленої договором процентної ставки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, в редакцii чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, в редакцii чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього року кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Так, у ч. 4 цієї статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку з тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Між тим, суд зазначає, що матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки. Позивач не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 30% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу оповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст. 1056-1 ЦК України. Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем з 01 січня 2013 року у розмiрi 30 % є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні. З огляду на викладене суд доходить висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином. Крім того, з наданого розрахунку заборгованості вбачається, що загальний залишок заборгованості за відсотками у відповідача становить 80461 гривню 47 копійок, який складається з: залишку заборгованості за відсотками на поточну заборгованість у сумі 0 гривень та залишку заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість у розмірі 80461 гривню 47 копійок. При цьому, позивачем не розкрито таке поняття як «заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість», їх правова природа та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним та недостатнім доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, у сумі 80461 гривню 47 копійок, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. З наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування (а. с. 72) вбачається, що 14 січня 2008 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 21600 гривень за карткою № [NUMBER] , який в подальшому було зменшено/збільшено. При цьому, вказані відомості не відповідають виписці по картковому рахунку відповідача. Так, відомості щодо встановлення 14 січня 2008 року відповідачу кредитного ліміту у розмірі 21600 гривень не місять номеру карти на який вони встановлені. Таким чином, інформація з довідки про зміну умов кредитування картки № [NUMBER] не відповідає даним з виписки по картковому рахунки відповідача. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної заяви від 14 січня 2008 року та кредитного договору б/н від 14 січня 2008 року на відповідний рахунок відповідача, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу саме як кредитні кошти. Позивачем на підтвердження своїх вимог, щодо користування відповідачем кредитними коштами позивача за договором № б/н від 14 січня 2008 року та наявності у останнього заборгованості за ним, надано суду виписку по карткових рахунках відповідача. Вказана виписка є первинним банківським документом, а тому може бути належним доказом у справі. Однак надана позивачем виписка по карткових рахунках відповідача, не береться судом до уваги, оскільки вона надана за період часу з 14 січня 2008 року по 07 листопада 2019 року, а стягнути заборгованість позивач прохає станом на 30 квітня 2021 року. Тобто вказана виписка не охоплює майже 1,5 роки оскарженого періоду заборгованості, а відтак у суду відсутня можливість перевірити рух коштів по вказаним у ній рахункам, а також перевірити суми використаних кредитних коштів відповідачем за казаним кредитним договором та суми внесених ним коштів в рахунок погашення заборгованості. Крім того, судом встановлено, що вказана виписка містить інформацію про рух/списання/надходження грошових коштів з/на рахунку відповідача, зокрема: 14 січня 2008 року, 30 квітня 2008 року, 24 та 30 травня 2008 року, 30 червня 2008 року, 31 липня 2008 року, 29 серпня 2008 року, 30 вересня 2008 року, 31 жовтня 2008 року, у період часу з 28 листопада 2008 року по 01 лютого 2010 року та з 26 лютого 2010 по 01 лютого 2019 року, 28 лютого 2019 року, 01 та 31 березня 2019 року, 01 та 30 квітня 2019 року, у період часу з 01 травня 2019 року по 31 серпня 2019 року - без зазначення з якого карткового рахунку здійснюється списання. Більш того, з вказаної виписки вбачається, що починаючи з 30 квітня 2008 року позивачем з відповідача списувалися відсотки за користування кредитом, відсотки за простроченим кредитом, «ежемесячная комиссия», «издательская комиссия» та штраф за простроченим кредитом, однак не зрозуміло по якому саме кредитному договору. Також, з аналізу вказаних банківських документів вбачається, що відповідач здійснював користування вказаними коштами, сума фактично використаних коштів позичальником за весь час користування кредитом склала 6994 гривні 28 копійок, з останньою транзакцією 27 вересня 2008 року, після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачем не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів у загальному розмірі 81583 гривні 72 копійки. При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачу позики та розміру відсотків за попередній місяць. Разом з цим, розмір заборгованості збільшувався не тільки за рахунок списання відсотків, а також за рахунок списання з рахунку відповідача суми комісії та пені, тобто сума відсотків вже нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісій. Крім того, з наданої позивачем виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що останнім у зазначений період часу з 14 січня 2008 року 27 вересня 2008 року внесено грошові кошти на загальну суму 8683 гривні 36 копійок. Оскільки фактично відповідач використав кредитних коштів на суму 6994 гривні 28 копійок, а повернув банку кошти в розмірі 8683 гривні 36 копійок, при цьому, позивачем з відповідача безпідставно було стягнуто грошові кошти у сумі 227 гривень 60 копійок, у вигляді комісії, які фактично не були обумовлені договором і повинні бути зараховані до погашення боргу за тілом кредиту, суд доходить висновку, що у відповідача, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, оскільки сума внесених коштів значно перевищує, як витрачену суму кредитних коштів позивача, так і заявлену позивачем вимогу за простроченим тілом кредиту в сумі 5296 гривень 24 копійка. Крім того судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у відповідача, згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, відсутня заборгованість за тілом кредиту, а заявлена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту є заборгованістю за простроченими тілом кредиту. При цьому, позивачем не розкрито таке поняття як «заборгованість за простроченим тілом кредиту» його правова природа та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо наявності у відповідачка заборгованості за простроченим тілом кредиту, у сумі 5296 гривень 24 копійки, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними та недостатніми для підтвердження позовних вимог. Судом встановлено, що жоден із наданих позивачем документів на підтвердження позовних вимог, насправді, не підтверджує наявності у відповідача заборгованості та її розміру. Крім того, позивачем не надано жодних доказів наявності у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, та обґрунтувань (підстав) для їх нарахування. Враховуюче викладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою - банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписка по картковому рахунку відповідача визнані судом неналежними доказами, а інших належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 січня 2008 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed