Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-08 00:00:00

Представник АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Дубровицького районного суду Рівненської області з позовною заявою про стягнення солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованості у розмірі 218337,89 грн. станом на 28 січня 2020 року за кредитним договором №ROR0GA00000069 від 07 серпня 2008 року. Одночасно представник позивача просить стягнути солідарно з відповідачів судові витрати з оплати судового збору. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 07 серпня 2008 року між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] (надалі відповідач-1) було укладено кредитний договір №ROR0GA00000069. Відповідно до умов договору, позивач зобов`язався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 108650,00 грн. на термін до 07 серпня 2018 року, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу-1 кредит в розмірі 108650,00 грн. Проте, відповідач-1 в порушення умов кредитного договору, свої зобов`язання не виконав та не здійснював погашення заборгованості у встановлені договором порядку та строки. В зв`язку з порушенням відповідачем-1 умов кредитного договору, станом на 28 січня 2020 року, утворилась заборгованість в розмірі 773673,57 грн. Проте, оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості і кредитодавець на свій власний розсуд може вимагати від боржника будь-якої суми заборгованості, тому заборгованість просить стягнути у розмірі - 218337,89 грн., яка складається з наступного: 87147,21 грн. - заборгованість за кредитом; 111200,65 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 19990,03 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов`язання за договором №ROR0GA00000069 між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] (надалі відповідач-2) було укладено договір поруки. Так, як боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники, тому відповідачу-2 було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором, проте вона була залишена без задоволення. Від відповідачів до суду надійшли відзиви на позовну заяву, які є аналогічні за змістом, у яких вони просять в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обгрунтування цього вказали, що у позовній заяві зазначено, що станом на 28 січня 2020 р. Відповідач-1 має заборгованість у розмірі 773673,57 грн. та позивач просить стягнути частину вказаної заборгованості у розмірі 218337,89 грн., яка складається із: - 87147,21 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 111200,65 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 19 990,03 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом. Вказує, що основну заборгованість (тіло кредиту), було сплачено позивачу шляхом перерахування цих коштів на рахунок позивача. У позовній заяві зазначено, що позивач надав Відповідачу-1 кредит в розмірі 108650 грн., однак це не відповідає дійсності, оскільки рішенням суду від 20 січня 2014 р. встановлено, що кредит було одержано у розмірі 94150 грн. Окрім того, перед зверненням до суду із вказаним позовом, позивач 04 лютого 2013 р. звертався до відповідача-1 із вимогою достроково повернути кредит у повному обсязі, про що зазначено і в рішенні Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2014 p. Тому, після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, позивачем було змінено строк виконання зобов`язання із 2018 року на 2013 рік, тому правових підстав після пред`явлення вимоги нараховувати відсотки не було. Окрім того, просить застосувати строки позовної давності, оскільки загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Кредитним договором передбачено, що його погашення здійснюється щомісяця рівними частинами, в сумі 2170,34 грн. У 2020 році позивач звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за період з 2008 р. по 2020 р., тому строк позовної давності по кожному із щомісячних платежів згідно графіку платежів із 2008р. по 2017 рік включно - сплив. До того ж позивач змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором із 2018р. на 2013 рік шляхом пред`явлення вимоги про дострокове виконання зобов`язань, тому і після 2017 року усі позовні вимоги є заявлені із порушенням строку позовної давності. Позивач, поміж іншого, просить суд стягнути також 19990,03 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом. Тобто фактично заявлено подвійний розмір процентів, оскільки заявлено, як проценти за користування кредитом, так і комісію за користування кредитом. Також вказує, що позивач просить суд стягнути позовні вимоги також і з відповідача-2, який був поручителем за кредитним договором. Проте, згідно кредитного договору, кінцевий строк погашення кредиту є 07 серпня 2018 р., до того ж, такий строк був змінений на 2013 рік. Заборгованість по погашенню кредиту, в тому числі щомісячних платежів, виникла ще у 2013 році. Отже, порука відповідача-2 за кредитним договором є припиненою в силу закону, оскільки, як і шість місяців, так і один рік, рахуючи цей строк із 2013 року із 2018 року вже сплив. Від представника позивача до початку розгляду справи надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій просить задоволити позовні вимоги. Вказує, що раніше ухвалене рішення суду не позбавляє права кредитора звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідачами не надані докази належного виконання кредитного договору, відсутності заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином. Відповідачу була направлена вимога відповідно до ст. 35 ЗУ "Про іпотеку", що не є тотожнім з прийняттям рішення про зміну строку виконання зобов`язання, а тому строк повернення в розумінні ЦК України не минув. Щодо правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості вказав, що укладеним договором сторони погодили сплату відсотків до повного повернення суми кредиту. При укладенні Кредитного договору та відповідно договору Поруки, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обов`язкові умови договору. Так, п. 12 договору поруки сторони погодили строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у 5 років. Кредитором було пред`явлено вимогу до поручителя в межах 5 річного строку. Тому, у зв`язку з пред`явленням вимоги до поручителя строк припинення поруки повинен визначатися з дня пред`явлення такої вимоги. Проте, відповідачем не заявлено вимоги щодо припинення договору поруки, а тому доводи відповідачів про те, що укладений договір поруки є припиненим - безпідставні. Умовами кредитного договору було передбачено строк позовної давності за кредитним договором - 5 років. Строк виконання зобов`язань спливає 07 серпня 2018 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 27 лютого 2020 року - до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідачі посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. До початку розгляду справи від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Від представника відповідачів до початку розгляду справи надійшла заява про розгляд справи без його та відповідачів участі. У задоволенні позовних вимог просить відмовити. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 серпня 2008 року між АТ КБ "Приватбанк" та відповідачем-1 було укладено кредитний договір №ROR0GA00000069, відповідно до п.8.1 договору, банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 07.07.2008 р. по 07.08.2018 р. включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 108650 грн. у розмірі 94150,00 грн. на споживчі цілі, з них 90000,00 грн. на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 2700,00 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1000,00 грн. - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 450,00 грн. для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 14500,00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору і сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 договору (Том 1 а.с.12-15). У відповідності до ч. 1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. На забезпечення виконання зобов`язань відповідачем-1 за вказаним договором між АТ КБ "Приватбанк" та відповідачем-2 було укладено договір поруки (Том 1 а.с.15). Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу-1 кредитні кошти у розмірі, встановленому Договором. З витребуваної ухвалою суду від 26 квітня 2021 року за клопотанням Відповідача-2 у Дубровицькому районному суді Рівненської області матеріалів судової справи №560/535/13-ц (а.с.150) встановлено, що позивач надсилав Відповідачу-1 та іпотекодавцю лист від 01 лютого 2013 року з вимогою повернення в повному обсязі суми кредиту, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту. Вказаною вимогою також повідомлено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель (ПАТ КБ "Приватбанк") вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (справа 560/535/13ц (а.с.7). З матеріалів витребуваної справи також встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за вище вказаним кредитним договором 07 серпня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та іпотекодавцем [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань відповідачем-1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 92,60 кв.м., житлова площа 55 кв.м. Майно належало іпотекодавцю [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17.10.1974 р. та знаходиться за адресою: пер. Гольшанських Ульянії та Анастасії, м.Дубровиця Рівненської області (справа 560/535/13ц (а.с.18-20). Отже, внаслідок порушення боржником виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ «КБ «Приватбанк» пред`явило вимогу до боржника про дострокове повернення заборгованості, що відповідає вимогам частини другої статті 1050 ЦК України та умовам кредитного договору й договору поруки. Позивач встановивши, що відповідач-1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, а саме не вносив платежі на погашення кредиту, не сплачував нараховані проценти за користування кредитом, звернувся з позовом до суду, вказуючи у позовній заяві, що станом на 28 січня 2020 року за договором №ROR0GA00000069 від 07 серпня 2008 року утворилась заборгованість на загальну суму 773673,57 грн., яка складається з: 87147,21 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 111200,65 грн.- заборгованості за відсотками за користування кредитом; 19990,03 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом; 555335,68 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Проте, з дослідженого судом розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 28 січня 2020 року за договором №ROR0GA00000069 від 07 серпня 2008 року, наявна заборгованість на загальну суму 818542,00 грн., яка складається з: 87147,21 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 111200,65 грн.- заборгованості за відсотками за користування кредитом; 19990,03 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом та 600204,11 грн. - загальна сума нарахованої пені. Вказані суми заборгованості також підтверджується дослідженим судом випискою з рахунку [PERSON] за період з 07 серпня 2008 року по 27 квітня 2021 року (Том 1 (а.с.167 - Том 2 (а.с.79). Проте представник позивача у позовній заяві вказує, що оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 218337,89 грн., яка складається з: 87147,21 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 111200,65 грн.- заборгованості за відсотками за користування кредитом; 19990,03 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) де зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)). Таким чином, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та у постанові КЦС ВС від 03 лютого 2021 року у справі №707/1648/15-ц. ПАТ КБ «ПриватБанк» перед зверненням до суду у цій справі про солідарне стягнення на свою користь з відповідачів заборгованості за кредитним договором звертався з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за результатами розгляду якого, заочним рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області у справі № 560/535/13-ц, яке було частково скасовано рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року в розмірі 168802,11 грн. звернуто стягнення на будинок загальною площею 92,60 кв.м., житловою площею 55,50 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (Том 1 а.с.76-80, 81-82). Наявність невиконаного рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2014 року, не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позичальником порушуються зобов`язання за кредитним договором та наявна заборгованість. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у цьому випадку не впливає на право позивача задовольнити свої вимоги шляхом стягнення заборгованості, а наявність такого рішення не є перешкодою для часткового задоволення відповідних вимог банку. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені у постанові КЦС ВС від 02.09.2020 року у справі №597/1221/16-ц, у постановах ВП ВС від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16. Отже, банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов кредитного договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року, шляхом подачі позову у справі 560/535/13-ц. Такими діями ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитор, на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Звернувшись до суду із даним позовом у березні 2020 році, банк, згідно з наданим розрахунком, нараховував відсотки за користування кредитом після звернення до Дубровицького районного суду Рівненської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто після 03 квітня 2013 року. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що після пред`явлення до відповідача-1 досудової вимоги у лютому 2013 року та при пред`явленні у квітні 2013 року до нього позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ROR0GA00000069 від 07.08.2008 р., у зв`язку із наявністю прострочення чергових платежів (ст. 1050 ЦК України) «КБ «ПриватБанк», реалізував своє право на дострокове пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, тим самим змінив строк виконання основного зобов`язання. Тому, після спливу строку кредитування у позивача не було законних підстав нараховувати відсотки та пеню за користування кредитом, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене узгоджується з правовим висновком ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Оскільки з матеріалів оглянутої судової справи №560/535/13-ц вбачається, що досудову вимогу кредитодавець направив Відповідачу-1 04 лютого 2013 року та звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 03 квітня 2013 року, тому підстав для нарахування процентів та пені з цього моменту у позивача не було. Таким чим суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про солідарне стягнення із відповідачів заборгованості по відсотках за користування кредитом, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування (03 квітня 2013 року), слід відмовити за їх необґрунтованістю. Доводи представника позивача про те, що відповідно до п.8.1 кредитного договору, кредитні кошти надано на строк з 07 серпня 2008 року по 07 серпня 2018 року включно та термін дії договору не закінчився, не заслуговують на увагу. Водночас, враховуючи викладене, строк позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 87671,39 грн; 41956,05 - заборгованості по процентам за користування кредитом та 5971,26 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом за період з 07 серпня 2008 року до 03 квітня 2013 року, тривав протягом п`яти років, принаймні до квітня 2018 року. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії у розмірі 19990,03 грн. суд виходить з того, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно пункту 8.1 договору №ROR0GA00000069 передбачено оплату позичальником інших платежів на користь банку, а саме винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується у момент видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується у момент надання кредиту у розмірі 2700,00 грн., винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог до поручителя Відповідача-2, то суд вважає, що такі вимоги банку є безпідставними виходячи з наступного. Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції на момент укладення кредитного договору) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Частинами першою і третьою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. З пункту 11 договору поруки вбачається, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Тобто договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється. Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання. Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 06 березня 2020 року, а отже пропустив шестимісячний строк, встановлений частиною 4 статті 559 ЦК України на звернення до суду з позовом до поручителя, який розпочався з квітня 2013 року, тобто з дня звернення до Дубровицького районного суду Рівненської області з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №ROR0GA00000069 від 07 серпня 2008 року. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 червня 2021 року у справі №202/781/14-ц. Щодо позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачами, слід зазначити наступне. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Водночас відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору. Зі змісту п.5.5 укладеного між сторонами договору вбачається, що сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки у п`ять років. Оскільки договір підписаний обома сторонами та факт його підписання не оспорюється, у даному випадку застосуванню підлягає строк позовної давності, зазначений у договорі. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення та не пов`язаний з часом подання позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначене також узгоджується з правовою позицією ВП ВС, що викладена у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц. Так, відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Таким чином, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. За таких обставин подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки не має правового значення при вирішенні питання щодо застосування строку позовної давності. Банк за умовами договору звернув стягнення на предмет застави з метою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором №ROR0GA00000069 від 07 серпня 2008 року в повному обсязі 03 квітня 2013 року, а тому саме з цього часу, почався перебіг п`ятирічного строку позовної давності, який був узгоджений сторонами в умовах договору, та який сплив 03 квітня 2018 року. До суду з даним позовом представник позивача звернувся 06 березня 2020 року, тобто після спливу строку позовної давності. Враховуючи встановлені судом обставини щодо зміни строку виконання зобов`язання, неправомірного нарахування процентів після дострокового припинення строку кредитування (ст.1050 ЦК України) та початку перебігу позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, нарахованими за період строку кредитування, звернувшись до суду із даним позовом у березні 2020 року, банк пропустив позовну давність, про застосування якої відповідачем подано заяву, що є підставою для відмови у задоволенні позову банку у даній справі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed