Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

17 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Лопатинської селищної ради Червоноградського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначає, що [INFO] помер [PERSON] . Спадкове майно, що залишилось після смерті батька, становить земельна ділянка площею 2,6055 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 1,8782 га та площею 0,7273 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Кустинської сільської ради, Радехівського району Львівської області. Фактично прийнявши спадщину, вступивши в управління та володіння майном спадкодавця, як спадкоємець за законом, позивач мав намір оформити свої права на спадкове майно у нотаріальному порядку у Радехівській державній нотаріальній конторі, однак не може у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа, а саме Державного акту на право приватної власності на землю, оскільки такий видано на ім`я спадкодавця після його смерті, а відтак державний нотаріус відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, та рекомендовано звернутися з позовом в суд. Просить визнати за [PERSON] , право власності на земельну ділянку площею 2,6055 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 1,8782 га, кадастровий номер 4623982200:05:000:0031, та площею 0,7273 га, кадастровий номер 4623982200:06:000:0461, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Кустинської сільської ради, Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, просить покласти на сторону позивача (а.с.5-7). В підготовчому засіданні 7 квітня 2022 року залучено до участі у справі співвідповідачів: [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи, що представник Лопатинської селищної ради Червоноградського району Львівської області подав до суду клопотання про розгляд справи без участі відповідача із визнанням позовних вимог, а також відповідачі [PERSON] та [PERSON] скерували до суду заяви із визнанням позовних вимог, суд дійшов висновку про можливість продовження розгляду справи та прийняття рішення по суті позовних вимог. У підготовче судове засідання позивач не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій розгляд справи просить проводити без її участі, позов підтримує повністю та просить задовольнити, судові витрати покласти на позивача (а.с.39). Представник відповідача Лопатинської селищної ради Червоноградського району Львівської області скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розгляд справи проводити без участі представника (а.с.45). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] скерували до суду заяви, в яких просять розгляд справи проводити без їх участі. Позовні вимоги визнають в повному обсязі (а.с.40-44). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалися сторони. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] - батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим Кустинською сільською радою Радехівського району Львівської області 12.06.1998 року (а.с.11). Спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] становить земельна ділянка площею 2,6055 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 1,8782 га та площею 0,7273 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Кустинської сільської ради, Радехівського району Львівської області та належали спадкодавцю [PERSON] , згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЛВ №041207 виданого 10.03.2000 року Радехівською районною державною адміністрацією Львівської області на підставі розпорядження голови Радехівської районної державної адміністрації №225 від 05.05.1999 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5325 (а.с.13). З матеріалів спадкової справи №31/2000 заведеної Радехівською державною нотаріальною конторою, до майна померлого [INFO] [PERSON] , видно, що [PERSON] , від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зверталася в Радехівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] та видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.02.2000 року, згідно якого вони прийняли спадщину в рівних частках на кожну (а.с.20,24-34). Наведене дає підстави вважати, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . [INFO] померла [PERSON] - мати позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим Кустинською сільською радою Радехівського району Львівської області 27.09.2012 року (а.с.12). Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження позивача, серії [NUMBER] виданим Лопатинською селищною радою, Радехівського району Львівської області 16.07.1986 року та свідоцтвом про одруження позивача, серії [NUMBER] , виданим Кустинською сільською радою, Радехівського району Львівської області 30.04.2004 року (а.с.10). Згідно довідки №284 від 25.05.2020, виданої Кустинським старостинським округом, гр. [PERSON] постійно по день смерті ( [INFO] ) проживав без реєстрації в [ADDRESS] разом з: [PERSON] , [INFO] . Виконкомом сільської ради від імені померлого заповіт не посвідчувався (а.с.14). Державний нотаріус відмовив позивачу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, оскільки Державний акт, який належав [PERSON] (день смерті: [INFO] ), виданий після його смерті, а саме [INFO] (а.с.15). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача його законних прав та інтересів, є те, що він позбавлений у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved