Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

23.03.2022 року позивач звернулася до суду та просила визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру [ADDRESS] , яка складається із двох житлових кімнат, кухні, коридору, ванної, вбиральні, загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. та в порядку поділу майна визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вони з 08 серпня 1998 року по 02 квітня 2019 року перебували у шлюбі з відповідачем [PERSON] . В період шлюбу у 2007 році сторони придбали за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , загальною площею, 58,5 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м., право власності на яке оформлене на відповідача. Після розірвання шлюбу позивач зверталась до відповідача про передачу їй у власність 1/2 частини квартири, однак він її вимоги ігнорує. Оскільки зазначене нерухоме майно придбане ними за спільні кошти, в інтересах сім`ї, то воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В добровільному порядку вирішити спір немає можливості, тому в порядку поділу спільного майна просить визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного майна. З метою захисту своїх майнових прав змушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 28.03.2022 року провадження по справі відкрито, призначене судове засідання на 27.04.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач правом подачі відзиву не скористався. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач в заяві позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Розгляд справи просила проводити без її участі. Відповідач в заяві розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги визнав повністю. На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України просив вирішити питання про повернення 50% сплаченого судового збору позивачу з державного бюджету. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Встановлено, що з 08 серпня 1998 року до 03 травня 2019 року (дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили) сторони перебували у шлюбі (16, 7). Шлюбний договір між сторонами не укладався. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 25.04.2007 року відповідач [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,5 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. Відповідно до тексту договору згоди дружини продавця на продаж та дружини покупця на купівлю вищевказаної квартири отримані у встановленому законом порядку (а.с. 3-6). Позивач проживала у зазначеній квартирі як під час шлюбу, так і після його розірвання. Згідно довідки, виданої ОСББ «Чайка» від 17.11.2021 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , також в даній квартирі зареєстрована дочка сторін [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] (а.с. 13). При вирішенні справи по суті суд керується наступними нормами права. Ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначає, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Також відповідно до положень ст.ст. 61, 63 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у ст. 69 СК України. У разі поділу майна, відповідно до положень ст. 70 СК України, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічні положення закріплені в частині другій статті 372 ЦК України. Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При постановленні рішення суд приймає до уваги положення Постанови ПВСУ від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналізуючи фактичні обставини справи суд приходить до переконання, що квартира по [ADDRESS] ,є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона придбана відповідачем у період шлюбу, за спільні кошти та в інтересах сім`ї - для забезпечення проживання відповідача, позивача та їх дитини. Відповідач в заяві не заперечував зазначених фактів. Стосовно поділу вказаного спільного сумісного майна, то позивачем не доведено наявність обставин, що мають істотне значення (ст. 70 СК України), тому суд визначає розмір часток майна чоловіка та дружини рівними та вважає обґрунтованим визнати за позивачем право власності на Ѕ частку квартири без реального їх поділу. Аналізуючи зазначені норми права та встановивши фактичні обставини по справі, суд вважає доведеним в судовому засіданні той факт, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, виходячи з принципу рівності часток за кожним з колишнього подружжя. Відтак встановлені підстави для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1681,88 грн. (а.с. 1) слід стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved