Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-01 00:00:00

Представник позивача адвокат Ковальчук Олеся Василівна, що діє в інтересах [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , в якому просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, укладений 28.07.2006, та після розірвання шлюбу неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з батьком - [PERSON] на його повному утриманні. 28.07.2006 між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського управління юстиції м. Донецька 28.07.2006 актовий запис №290. У шлюбі народилась дитина - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області від 23.12.2009. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Також додав, що протягом двох років він разом з донькою проживає окремо від відповідача та не підтримує з нею жодних відносин, оскільки відповідач самоусунулася від своїх материнських обов`язків та фактично проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. Зазначив, що дочка - [PERSON] не бажає проживати з мамою. А тому, позивач вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати, оскільки спільне життя подружжя і збереження шлюбу не є можливим і втратило будь-який сенс на його продовження. Ухвалою суду від 07.04.2022 було відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження та залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - службу у справах дітей Ужгородської міської ради як орган опіки та піклування. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей, Ужгородської міської ради як орган опіки і піклування надала висновок про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , визначили разом з її матір`ю [PERSON] , зазначивши, що існує потреба у налагодженні стосунків між матір`ю та донькою. Зазначили, що мати дитини фактично проживає за адресою [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] . На момент обстеження умов проживання [PERSON] не було вдома. Водночас, під час обстеження умов проживання батько повідомив, що мати не проживає за даною адресою, а живе поруч по сусідству, чим ввів працівників служби в оману. У висновку зазначено, що мати малолітньої [PERSON] не заперечувала щодо визначення місця проживання разом з батьком. Так, малолітня [PERSON] зазначила, що вже протягом двох років її вихованням та утриманням займається виключно батько. [PERSON] просив комісію визначити місце проживання дитини [PERSON] з ним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Вказали, що не погоджуються з висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини - [PERSON] разом з матір`ю, оскільки та не бажає проживати зі своєю донькою, утримувати її та виховувати. Комісією органу опіки та піклування Ужгородської міської ради не було з`ясовано у матері дитини чи вона має можливість утримувати доньку, чи має вона житло та роботу, чи її фізичний та моральний стан дозволяє та є сприятливим для того, щоб донька проживала з нею. Більше того, відповідач повідомила, що вже два роки проживає з іншим чоловіком, який не бажає, щоб з ними проживала її донька. Зазначив, що не зважаючи на однакову адресу, фактично проживають окремо, оскільки за зазначеною адресою надається в аренду декілька житлових приміщень. У судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що проти позовних вимог не заперечує, дитину просила залишити проживати з батьком, оскільки вона вже протягом двох років проживає з батьком. Вказала, що в неї вже протягом тривалого часу є інші стосунки, які вона б хотіла узаконити і для цього необхідно розлучитись. Крім того, зазначила, що її майбутній чоловік не хоче, щоб з ними жила дитина, тому доньці буде краще поруч з батьком. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей, Ужгородської міської ради як орган опіки і піклування в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлялася. Надали заяву про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] , (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) 28 липня 2006 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Калінінського управління юстиції м. Донецька, що підтверджено Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського управління юстиції м. Донецька, 28.07.2006, про що складено актовий запис №290. За період шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області від 23.12.2009. Судом встановлено, що сімейне життя позивача та відповідача відсутнє. Упродовж тривалого часу не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини фактично припинені в травні 2020 року. Спільне господарство не ведуть. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи наведене та з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що сім`я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачем та відповідачем неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з ч.2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Одним із завдань СК України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.3 ст. Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Як встановлено судом, після припинення між сторонами шлюбно-сімейних відносин, дитина з травня 2020 року проживає разом із батьком. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Під час розгляду справи, в судовому засіданні була опитана [PERSON] , яка пояснила, вже протягом двох років проживає разом з батьком, батько про неї піклується, до матері відноситься нормально. Висловила бажання залишитися проживати із батьком, вказала, що з батьком в неї гарні відносини. Вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків,. Судом не встановлено, що моральні якості батьків, можуть негативно вплинути на виховання дитини. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині залишення проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , поруч з батьком - [PERSON] . При цьому суд враховує тривале проживання дитини з батьком, прихильність дитини до батька, належне виконання батьком своїх обов`язків по утриманню, вихованню, навчанню дитини та свідоме небажання [PERSON] проживати з матір`ю. Також суд враховує, що зміна місця проживання дитини не буде відповідати найкращому забезпеченню її інтересів та не сприятиме повноцінному розвитку дитини. Суд зауважує, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , разом з його батьком не позбавляє матір дитини піклуватися про дочку, бачитись з нею, спілкуватись, брати участь в її житті. Приймаючи рішення, суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. На думку суду таке рішення відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Щодо висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , суд зазначає, що такий є недостатньо обґрунтованим, нелогічним та зроблений без належного з`ясування всіх обставин, які мають значення при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, а також не враховано інтересів самої дитини, тому суд з таким не погоджується. Що стосується позовної вимоги про залишення неповнолітньої [PERSON] на повному утриманні батька, суд зазначає, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, зокрема, щодо її виховання, утримання. У випадку ухилення одного з батьків від даних обов`язків, інший з них має право звернутись у встановленому законом порядку про стягнення аліментів на утримання дитини. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Враховуючи ст. ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України,

Outcome: partial