Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 03.12.2021 позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним цивільним позовом (фактично надійшов до суду 14.01.2022) до Вакулівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області та ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області в обґрунтування якого вказала, що вона є власником земельної ділянки, площею 21,3800 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за кадастровим номером 1225285200:01:002:0069, розташованої на території Вакулівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, серії ДП СФ № 00129 від 14.09.1999. У зв`язку із відсутністю вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі (в електронному вигляді), позивачка звернулася до землевпорядної організації із проханням виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Проте у відповідь її було повідомлено, що на місці її земельної ділянки розташовані (зареєстровані) земельні ділянки комунальної власності Вакулівської сільської ради (100% накладка). Листом-відповіддю ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 26.03.2021 повідомив, що дійсно, належна [PERSON] вищеназвана земельна ділянка була включена у земельну ділянку площею 44,3712 га державної форми власності, яка на сьогоднішні день має кадастровий номер 1225285200:01:002:0189, та передана відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-3762/15- 18-СГ від 27.09.2018 у комунальну власність Вакулівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. Вважає, що ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області фактично визнав, що земельна ділянка позивача увійшла до складу іншої земельної ділянки, що сталося у тому числі через те, що інформація щодо належної їй земельної ділянки з кадастровим номером 1225285200:01:002:0069 у Державному земельному кадастрі у електронному вигляді відсутня. З огляду на викладене, позивачка підкреслила, що наказом від 27.09.2018 ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області безпідставно передав належну їй земельну ділянку в комунальну власність та фактично позбавив її права власності на неї. Крім того, позивачка не має можливості зареєструвати право власності на свою земельну ділянку, оскільки за даними державного земельного кадастру на місці розташування на місцевості її земельної ділянки за кадастровим номером 1225285200:01:002:0069, розташована земельна ділянка з кадастровим номером 1225285200:01:002:0189, власником якої є Вакулівська сільська рада, так як не скасовано у Державному земельному кадастрі дані про попередню земельну ділянку. За таких обставин позивачка просила визнати недійсним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-3762/15- 18-СГ від 27.09.2018 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» в частині передачі належної позивачці земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 21,3800 га, яка розташована на території Вакулівської сільської ради та скасувати рішення державного реєстратора Софіївської районної державної адміністрації за № 45986554 від 16.03.2019 про державну реєстрацію права власності за Вакулівською сільською радою на земельну ділянку кадастровий номер: 1225285200:01:002:0189 з припиненням права комунальної власності Вакулівської сільської ради на цю земельну ділянку. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Ворон А.І. в судове засідання не з`явився, подав клопотання, за яким просив справу розглядати за відсутності його та позивачки, позов підтримав і просив його задовольнити (а.с.31). Представники відповідачів Вакулівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області та ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання повторно явку свої представників не забезпечили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, відзив на позов суду не подали. Заяв про розгляд справи без участі їхніх представників чи відкладення розгляду справи до суду теж не направили. Процесуальні дії у справі. Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідачів, судом, зі згоди представника позивача, прийнято рішення про розгляд справи в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. При цьому, оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. 18 січня 2022 року ухвалою суді було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. 30 березня 2022 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 21,3800 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вакулівської (Нововасилівської) сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, серії ДП СФ № 00129, виданого 14.09.1999 Нововасилівською сільською радою на підставі рішення цієї ради від 23.10.1998, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6 (а.с.14). 16.05.2005 ДП «Центр державного земельного кадастру» видав реєстраційну картку на вказану земельну ділянку, серії АББ № 775820, із присвоєнням кадастрового номеру 1225285200:01:002:0069 (а.с.15). У зв`язку із відсутністю вказаної вище земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, позивачка звернулася до землевпорядної організації з проханням виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у відповідь її усно повідомлено, що на місці її земельної ділянки розташовані (зареєстровані) земельні ділянки комунальної власності, які передані у комунальну власність Вакулівської сільської ради відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (100% накладка). На запит представника позивача ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області повідомило у своєму листі, датованому 26.03.2021, про те, що дійсно, земельна ділянка, площею 21,3800 га, що належить [PERSON] , була включена у земельну ділянку площею 44,3712 га державної форми власності, яка на сьогоднішні день має кадастровий номер 1225285200:01:002:0189 та передана відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-3762/15-18-СГ від 27.09.2018 у комунальну власність Вакулівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. Вказавши при цьому, що в архіві наявний другий примірник державного акту виданого на ім`я [PERSON] , до якого внесено запис про зміну площі на підставі свідоцтва на право на спадщину, серії ААН № 822748 від 02.02.1998 на площу 21,380 га. З огляду на це, архівний примірник державного акту містить розбіжності з копією державного акту, який мається у позивачки (а.с.20). Між тим, варто відмітити про наявність достатніх достовірних доказів, які свідчать про відсутність будь-яких помилок або розбіжностей у державному акті позивачки, ДП СФ № 00129, виданого 14.09.1999, до видачі якого прослідковується логічна послідовність не скасованих, а відтак законних документів, які послужили підставою видачі останній земельної ділянки саме площею 21,380. Так, в матеріалах справи маються витяги з протоколу № 1 від 17.08.1998 рішення зборів уповноважених членів КСП імені Шевченка Софіївського району, згідно яких були задоволені заяви [PERSON] складеної від свого імені та від імені її ж, але як спадкоємця після смерті (батька) [PERSON] , про їхній вихід з членів цього підприємства, згідно якого також погоджено виділення їй особисто та за спадкодавця [PERSON] по 10,70 умовних кадастрових гектарів (а.с.17 на звороті, 18). 10.10.1998 КСП імені Шевченка складено акт, погоджений цього ж дня головою Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, про передачу та прийом власнику сертифіката, серії ДП №0119459, позивачці [PERSON] земельної частки (паю) в натурі, площею 21,380 га (а.с.18 на звороті). Крім того, за рішенням Нововасилівської сільської ради від 23.10.1998 № 11 [PERSON] та [PERSON] передано безкоштовно земельні ділянки площею 10,570 га та 10,810 відповідно у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель колишньої власності КСП ім. Шевченка. При цьому, у вказаному рішенні навпроти прізвища [PERSON] мається застережений печаткою сільської ради запис, що після його смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії [NUMBER] від 05.02.1999, власницею цієї земельної ділянки є позивачка [PERSON] (а.с.17). Між тим, згідно повідомлення Вакулівської сільської ради від 26.03.2021 у названій сільській раді відсутні відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 1225285200:01:002:0069 (а.с.22). Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 288433267 від 04.12.2021 вбачається, що державним реєстратором виконкому Вакулівської сільської ради Біленко К.О. на підставі оскаржуваного наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області 12.03.2019 вчинено запис про право власності за №30721995 та прийнято рішення за № 45986554 від 16.03.2019 про реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку площею 44,3712 га, кадастровий номер 1225285200:01:002:0189 з цільовим призначенням - землі запасу за Вакулівською сільською радою (а.с.23-24). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. В редакції Земельного кодексу України (чинної до 01.01.2013 р.), яка діяла на момент виникнення права власності позивачів на земельні ділянки а саме в ст. 126 зазначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 10 розд. VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Враховуючи, що ніхто не може бути незаконно позбавленим приватної власності, разом із тим, що право власності позивачки на земельну ділянку виникло раніше дати винесення спірного наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, суд дійшов висновку, що наказ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-3762/15-18-СГ від 27.09.2018 про передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність, в частині фактичного передання земельної ділянки належної позивачці у комунальну власність Вакулівській сільській раді площею 21,3800 га підлягає скасуванню, а тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Відповідно до п. 222 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (надалі Порядку), рішення, дії або бездіяльність Державного кадастрового реєстратора можуть бути оскаржені до Держгеокадастру, його територіальних органів або до суду. Відповідно до п. 223 згаданого Порядку, Держгеокадастр розглядає скарги на рішення Державного кадастрового реєстратора про державну реєстрацію земельної ділянки (крім випадків, коли щодо земельної ділянки наявний судовий спір). Відповідно до п. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Оскільки реєстрація права комунальної власності земельної ділянки Вакулівської сільської ради за кадастровим номером: 1225285200:01:002:0189 в державному земельному кадастрі є перешкодою позивачці в реєстрації в державному земельному кадастрі земельної ділянки, власником якої вона є, суд вважає, що підлягає задоволенню і вимога позивачки про скасування рішення державного реєстратора про таку реєстрацію, яка є по суті похідною вимогою від скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області.. Відповідно до абзацу четвертого п. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про земельної ділянки державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Відповідно до пунктів 1-3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішення питання про розподіл судових витрат. У відповідності до ч. ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. З матеріалів справи вбачається що представник позивача сплатив за подання позовної заяви всього 1816 грн. (а.с. 1). Виходячи зі змісту вказаних положень закону, беручи до уваги те, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 908 грн. з кожного. Щодо заявлених вимог позивачем про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн., суд зазначає наступне . Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. В матеріалах справи наявні копія договору про надання правової допомоги від 04.02.2021, укладеної між адвокатом Вороном А.І. та позивачем [PERSON] (а.с. 11-12), копія свідоцтва про право [PERSON] на заняття адвокатською діяльністю (а.с.12 на звороті), копія ордеру, серії АЕ №1022135 на надання правничої допомоги від 04.12.2021 (а.с. 9), та розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у справі від 04.12.2021 (а.с.8) Так, ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що [PERSON] дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали позовної заяви не містили. За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. За змістом положень п. 5 ч.7 ст. 265 ЦПК України, суд може призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, визначити строк для подання стороною доказів щодо розміру понесених нею судових витрат, але винятково за клопотанням такої сторони. Між тим, окрім заяви про можливість розгляду цивільної справи без участі позивача та його представника, датованої 15.02.2022 (а.с.31), до суду від представника позивача на день постановлення цього рішення, більше жодних заяв/клопотань не надходило. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved