Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком по [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що з 2008 року відповідач за адресую місця реєстрації не проживає, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу, у будинку не має. Зазначив, що такі дії зі сторони відповідача позбавляють позивача можливості розпоряджатися належним їй нерухомим майном на власний розсуд, а саме, відсутня можливість отримати від держави субсидію на сплату комунальних послуг. Відповідач прописаний у спірному будинку не як член сім`ї позивача. Враховуючи, що вказана особа понад одного року, а саме з 2008 року, у вказаному житлі не проживає та не користуються ним без поважної причини, позивач просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житлом. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, звернувшись з заявою (від 01.03.2021) про розгляд справи у їх відсутність, в якій позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач в судові засідання, призначені на 01.03.2021, 14.03.2022, та 27.04.2022 не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду (судова повістка, оголошення на сайті судової влади про виклик). З огляду на вищевикладене, з урахуванням приписів ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін за наявними у справі доказами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.08.2020, зареєстрованого реєстрі за №1-1632, позивачу належить будинок [ADDRESS] . Вказана обставина також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2020№28350531 (а.с. 8 - 10). Відповідно до актів обстеження фактичного проживання осіб №28-14/3-28 від 03.08.2020, №35-14/3-28 від 03.09.2020, №43-14/3-28 від 12.10.2020 за адресою: [ADDRESS] , відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, житлом не користується, участі в його утриманні не приймає, комунальні послуги не оплачує (а.с. 13-15). Відповідно до довідки від 12.10.2020 виданої Волошинівським старостинським округом Баришівської селищної ради Баришівського району, Київської області, відповідач [PERSON] , [INFO] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2008 року (а.с. 16). В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач з 2008 року без поважних причин більше одного року не користуються житловим будинком позивача та відсутній там, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу, у будинку не має, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved