Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з серпня 2008 року, звільнилася 10.03.2021 р. з роботи за власним бажанням. На момент звільнення відповідач не здійснив із позивачем повного розрахунку, за підрахунком позивача вказана сума складає 9 739,26 грн. На підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України позивач повідомляє також про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 99 531,50 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). Позивач не скористалася правом брати участь у судових засіданнях, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити повністю. В силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач перебувала у трудових відносинах із позивачем з 01.08.2008 р. по 10.03.2021 р., що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 8). 10.03.2021 р., звільнив позивача, відповідач не виплатив звільненому працівнику сум (68 201,67 грн. відповідно до довідки відповідача від 26.02.2021 р. про заборгованість підприємства по заробітній платі, з них: 35 430,47 грн. стягуються через комісію по трудових спорах, 32 771, 20 грн. декретні) у строки, визначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до довідки відповідача від 18.08.2021 р. вих. 01/12 - 149 (а.с. 24) заборгованість із заробітної плати за березень 2021 р. складає 1 769,76 грн., середньоденна заробітна плата складає 444,13 грн. 13.09.2021 р. відповідач сплатив на користь позивача 35 430,47 грн. (а.с. 13), у серпні 2021 р. відповідач сплатив на користь позивача 32 768,20 грн. (а.с. 14), що визнано позивачем у позовній заяві та підтверджується роздруківками по рахунку позивача з банківської установи. З 05.07.2021 р. по 31.07.2021 р. позивач на підставі договору №22 з фізичними особами про надання послуг, який був укладений із відповідачем, взяла на себе зобов`язання надати замовнику послуги зі збору та звірки інформації по виконавчим провадженням щодо стягнення в примусовому порядку заробітної плати,в яких КП «Південукргеологія» є боржником, за період з січня 2021 року по 01 липня 2021 року, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити такі послуги (а.с. 25-26). Сторони погодили, що на підтвердження факту надання виконавцем замовнику послуг відповідно до умов цього договору складається акт наданих послуг (п. 1 2 договору від 05.07.2021 р.). Відповідно д п. 2.1 вказаного договору послуги надаються самостійно, на свій ризик, особисто виконавцем замовнику шляхом збору та формування даних в єдину таблицю. За надані послуги замовник виплачує виконавцеві плату протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту наданих послуг, який складається сторонами (п. 4.1 договору). Сума договору складає 9 900,00 грн. (а.с. 4.2. договору). Порядок оплати: у безготівковій або готівковій формі, на підставі акту наданих послуг, який складається сторонами (п.. 5.1 договору). Відповідно до акту наданих послуг за договором №22 від 05.07.2021 р. з фізичними особами про надання послуг (а.с. 27) послуги за вказаним договором замовником були прийняті, про що свідчить підпис замовника та виконавця; сума наданих послуг визначена в розмірі 9 900,00 грн., з яких НДФЛ 1782,00 грн., військовий збір 148,50 грн., до оплати 7969,50 грн. Сума в розмірі 7 969,50 грн. не виплачена позивачу. Відповідно до наданого позивачем у позові розрахунку (а.с. 4) середньоденна заробітна плата позивача складає 523,85 грн.; відповідно до довідки відповідача від 18.08.2021 р. (а.с. 24) середньоденна заробітна плата позивача складає 444,13 грн. Правовідносини між учасниками справи виникли із трудових правовідносин, зокрема, із захисту трудових прав позивача, які порушені через непроведення відповідачем із позивачем розрахунку при звільненні. Суд, дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. За ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, при звільненні позивача (10.03.2021 р.) відповідач не провів розрахунок, та між сторонами не має спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні. Відповідач провів розрахунок із позивачем частково: у серпні 2021 р. та 13.09.2021 р., що визнано позивачем та підтверджується письмовими доказами (а.с. 13-14), що є підставою для застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Втім, що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка заявлена позивачем на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, то для суду відсутні підстави для її задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суду не було надано доказів на підтвердження відсутності вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Здійснюючи розрахунок суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, суд керується тим, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими розд. 2 абз.3 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р. № 100 обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100). Згідно п. 1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (п.п. «л»). Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Як встановлено судом, позивач була звільнена 10.03.2021 р. (а.с. 8 звор.), та відповідно до наданого позивачем у позові розрахунку (а.с. 4) середньоденна заробітна плата позивача складає 523,85 грн.; відповідно до довідки відповідача від 18.08.2021 р. (а.с. 24) середньоденна заробітна плата позивача складає 444,13 грн. Відтак, між сторонами існує спір щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача, що впливатиме на розмір присуджених на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України сум, про що позивач надала докази, та для розв`язання якого сторони повинні були б на виконання ч. 1 ст. 81 ЦПК України надати докази в порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України. Втім, обов`язок доказування в цій частині з боку позивача не виконаний; клопотань (заяв) про витребування доказів суду не надходило. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях. Розглядаючи справу в порядку позовного провадження, суд позбавлений можливості з власної ініціативи збирати докази (ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України); випадки, передбачені ч. 2 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, в даній справі відсутні. Суд не може погодитися із позивачем та взяти до уваги запропонований розрахунок середньоденної заробітної плати (січень та лютий 2021), оскільки позивач в цей період не працювала (перебувала у декретній відпустці з травня 2020 р. та у відпустці по догляду за дитиною з жовтня 2020 р. (а.с. 2)), що визнано позивачем (ч. 1 ст. 82 ЦПК України), та він, як наслідок, не є таким, що відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, якою затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Джерела доказів вичерпані. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, підстави для задоволення вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Відтак, залишається нарахованою, але невиплаченою заробітна плата у розмірі 1 769,76 грн. (а.с. 24) - заборгованість із заробітної плати за березень 2021 р., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується вимоги позову про стягнення 9 900,00 грн. за час роботи позивача за договором №22 з фізичними особами про надання послуг від 05.07.2021 р. (а.с. 27), то підстави для задоволення даної вимоги позову відсутні, виходячи з нижченаведеного. Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва. Характерними ознаками трудових відносин є: - систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); - підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; - виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 N 327; - обов`язок роботодавця надати робоче місце; - дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо. Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України. Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. З аналізу наведених норм, основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій. Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України. Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі N 820/1432/17, 06.03.2019 у справі N 802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі N 815/954/18. Згідно із ст.ст. 1, 2 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до норм ЦК України діє принцип свободи договору. За приписами ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Таким чином, оскільки як встановлено судом, між учасниками справи укладений цивільно-правовий договір, між замовником і виконавцем був оформлений акт наданих послуг за вказаним договором, а не трудовий договір, є помилковими твердження позивача щодо того, що 7 969,50 грн. становлять заборгованість по заробітній платі, яка підлягає стягненню з урахуванням приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, вимоги про стягнення суми за цивільно-правовим договором позивачем не заявлено, тому підстави для задоволення цієї вимоги позову відсутні. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ЦПК України (ч. 1 ст. 141 ЦПК України): стосовно позовної вимоги про стягнення заробітної плати (1769,76 грн.), то позивач має пільги щодо сплати судового збору (п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового розміру за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн. за позовну вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Outcome: partial