Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

Позивачка звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Представник позивачки [PERSON] - адвокат Бровко О.О. у судове засідання надав письмову заяву у якій просив справу розглядати без їх участі, позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві підтримав та просив суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 130 ЦПК України. У судове засідання свого представника не направив, про причини неявки не повідомив, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Представник третьої особи у судове засідання надав відповідний висновок по доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина та просили розгляд справи здійснювати без їх участі і ухвалити рішення на розсуду суду у відповідності до норм чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними виводи, суд дійшов до наступного висновку. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Судом встановлено, що 18.05.2011 року між громадянкою України - [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб на території Російської Федерації, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.05.2011 року, виданого Академічним відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, відповідний актовий запис № 868. Від даного шлюбу, сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , якому на день подачі позову виповнилося 10 років і він є малолітньою особою. Як встановлено у судовому засіданні, протягом останніх 6 (шести) років сімейне життя між сторонами було фактично припинено, у зв`язку з чим, [PERSON] повернулась разом з дитиною на постійне проживання до України, оскільки чоловік її постійно ображав і принижував, та жодним чином не приймав участі у вихованні і утриманні їх спільної дитини. Також станом і на теперішній час відповідач не приймає жодної участі у житті як позивачки так і їх спільної дитини, сторони взагалі не спілкуються та всі обов`язки з утримання і догляду за дитиною виконує самостійно саме позивач. У свою чергу, відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у їхньої дитини, він не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, відповідач взагалі не має жодної мети підтримувати будь-які зв`язки зі своєю дитиною. Як встановлено у судовому засіданні, в провадженні Дніпропетровського районного суду знаходилася цивільна справа №175/1567/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, по якій 23.06.2020 року судом ухвалено заочне рішення, яким розірвано шлюб, зареєстрований 18 травня 2011 року Академічним відділом ЗАГС управління ЗАГС Москви, актовий запис №868, між [PERSON] та [PERSON] , які від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Зокрема під час розгляду вказаної справи, судом було також встановлено, що подружжя вже протягом шести років не проживають разом, спільне господарство не ведуть, участі у вихованні, та утриманні спільної дитини відповідач не приймав. Крім того, в матеріалах зазначеної справи про розірвання шлюбу, наявна фотокопія Свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Академічним відділом РАЦС Управління РАЦС м.Москви (Російська федерація) 06.04.2016 року, яке відповідач надіслав позивачці, та з якого вбачається, що шлюб між сторонами також було вже фактично розірвано на території Російської федерації з 2016 року за заявою відповідача [PERSON] , що також підтверджує той факт, що батько жодним чином не намагається відновити нормальні сімейні відносини з родиною та приймати будь-яку участь у вихованні сина. Згідно ст.3 Сімейного кодексу (далі - СК) України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Законом України «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Згідно ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Таким чином, з огляду на наведені вище норми, враховуючи загальні принципи побудови суспільства, охорони дитинства, максимального і повного забезпечення прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, суд досліджує їх відповідність фактичним обставинам справи, що склалися і полягають у наступному. Судом встановлено, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичним доглядом, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини, не спілкується з нею в достатньому обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу і не створює умов для отримання подальшої освіти. Обставини, зазначені в обґрунтуванні позовних вимог, підтверджуються, зокрема, дослідженими в судовому засіданні доказами, наявними в матеріалах справи та відповідним висновком Комісії з питань захисту прав дітей виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 31.03.2022 року, згідно якого Комісія вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його дитини, сина [PERSON] , [INFO] . Таким чином, вказані дії відповідача жодним чином не відповідають встановленому сімейним кодексом обов`язку з виховання дітей, забезпечення їх добробуту, котрі покладені на відповідача. Сукупність таких факторів, свідчить про небажання і ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є неприпустимим з точки зору охорони дитинства і загальних засад побудови суспільства і моральності. Таке ставлення батька до дитини є основним фактором при вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно з ст.ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Так, ст.164 Сімейного кодексу України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України визначено, осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав, зокрема право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як зазначено в абз.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У відповідності з ч.ч. 4,5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивачки щодо позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні малолітньої дитини підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків по її вихованню. Відповідно до вимог ст.ст. 141,142 ЦПК України стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] сплачену нею суму судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved