Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.01.2022 звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідача [PERSON] про зобов`язання повернути кошти, який уточнив в поданій до суду 18.02.2022 заяві. Позовна заява обґрунтована тим, що в термін 2015-2018 років позивач [PERSON] помилково перерахував на картковий рахунок відповідача [PERSON] грошові кошти в розмірі 134525 грн. З метою повернення коштів позивач неодноразово звертався до відповідача, але той від спілкування ухиляється. В своїй позовній заяві [PERSON] просив зобов`язати відповідача повернути кошти в сумі 134525 грн на рахунок позивача. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21.02.2022 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрито в справі провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] 28.03.2022 подав до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 14.11.2012 [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі 246000 грн, що в еквіваленті складає 30000 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 01.08.2013 згідно з графіком погашення. Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, але [PERSON] порушив умови зобов`язання, станом на 07.02.2014 борг складав 13500 доларів США. Лише 25.11.2015 на платіжну картку [PERSON] від [PERSON] було зараховано 5025 грн, а протягом 2015-2018 років - зарахована сума коштів склала 134525 грн. Відповідач вказував, що кошти зараховувалися правомірно, на виконання цивільно-правового зобов`язання, а відповідач є належним отримувачем грошових коштів. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, які зазначені в поданому до суду відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що в період з листопада 2015 року по березень 2018 року позивачем [PERSON] , неодноразово було здійснено перекази грошових коштів на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк», на ім`я відповідача [PERSON] . Матеріалами справи підтверджено здійснення переказу коштів за вказаний період на загальну суму 130507,58 грн (а.с. 4-10). Також встановлено, що здійснюючи відповідні перекази, позивач [PERSON] отримувачем платежів зазначав безпосередньо відповідача [PERSON] . Відповідно до ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Як встановлено судом, відповідачем [PERSON] спірні грошові кошти отримані від позивача [PERSON] шляхом їх зарахування останнім зі свого карткового рахунку на картковий рахунок відповідача. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Статтею 1 зазначеного Закону передбачено, що переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою (п. 1.24). Також загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлює Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року N22. Пунктом 1.4. зазначеної Інструкції передбачено, що безготівкові розрахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. З наданих до суду розрахункових документів (а.с. 4-10) вбачається, що протягом 2015-2018 років позивач [PERSON] неодноразово особисто надавав доручення про перерахування коштів зі свого рахунку на рахунок [PERSON] , зазначаючи саме його отримувачем таких коштів. Отже, підставою для отримання [PERSON] таких коштів і є доручення позивача на їх перерахунок. Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог та наданих до суду доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання повернути кошти як безпідставно отриманих в порядку, передбаченому ст. 1212 ЦК України, заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Пунктами 1.23, 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на які також посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, передбачено, що неналежний отримувач - це особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі; а помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Як встановлено судом, [PERSON] не є неналежним отримувачем грошових коштів в розумінні норм Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», оскільки саме його прізвище, ім`я та по батькові було зазначено позивачем в дорученні на перерахування грошових коштів. Відсутні також підстави вважати, що мали місце помилкові перекази, оскільки перекази коштів відбувалися саме з рахунку позивача на рахунок відповідача, як того і просив позивач. При цьому таке перерахування відбувалося неодноразово, що виключає можливість помилки. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до норм ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір за розгляд справи судом слід віднести за рахунок держави. Також матеріалами справи підтверджено, що відповідачем понесені та документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Оскільки позивачу в задоволенні позовних вимог відмовлено, з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню понесені ним витрати в розмірі 5000 грн.

Outcome: approved