Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

Адвокат Коневалик А.В., діючи в інтересах [PERSON] , який є законним представником малолітньої [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди. На обґрунтування вимоги посилався на те, що 12.09.2019 року, близько 20 години 40 хвилин, на 423 км + 100 м автодороги «Київ - Одеса», відбулось зіткнення автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», д.н.з. [NUMBER] та автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412D», д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», д.п.з. [NUMBER] [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці події. Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.09.2020 року у справі №511/763/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «MERCEDES-BENZ 316CDI», д.н.з. [NUMBER] на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Євроінс Україна» згідно полісу А01128905, [PERSON] (батько та законний представник малолітньої [PERSON] , [INFO] ), 16.10.2020 року звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду і заявами про виплату відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, яке належить малолітній донці загиблої та відшкодування моральної шкоди. Листом за вих. №2911/ДВЗ від 24.11.2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» відмовила у здійсненні страхової виплати посилаючись на те, що винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди є водій автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412D», д.н.з. [NUMBER] , в зв`язку з чим цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CD1», д.н.з. [NUMBER] не настала, а тому у ПрАТ "Страхова компанія «Євроінс Україна» відсутні підстави для здійснення виплати відшкодування. Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо відшкодування шкоди, посилався на те, що дорожньо-транспортна пригода трапилась 12.09.2019 року, розмір мінімальної заробітної плати на цей момент становив 4 173,00 грн. Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 50 076,00 грн. (4 173,00 х 12 = 50 076,00 грн). Оскільки у загиблої [PERSON] , крім малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є ще повнолітня донька [PERSON] , а також батьки - [PERSON] та [PERSON] , то [PERSON] , як доньці загиблої, належить 1/4 із загального розміру страхового відшкодування (50 076,00 грн.), а саме 12 519,00 грн. Крім цього, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому - членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років. Як вже зазначалось вище, розмір мінімальної заробітної плати на момент дорожньо-транспортної пригоди становив 4 173,00 грн. Таким чином, розмір відшкодування пов`язаного з втратою годувальника, який належить [PERSON] , [INFO] , становить 150 228,00 грн. (4 173 х 36 = 150 228,00 грн.). Вважає таку відмову у здійсненні виплати відшкодування безпідставною і такою, що не базується на нормах чинного законодавства України, у зв`язку з чим просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь [PERSON] , який діє в інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , відшкодування пов`язане з втратою годувальника в розмірі 150228,00 грн. та 12 519 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, а також 14 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву, в якій просили справу розглянути без їхньої присутності, позовні вимоги підтримали, надали згоду на заочний розгляд справи. Представник відповідача належним чином та завчасно повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, а також не подав відзив на позов. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Передбачених частиною 4 статті 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, у зв?язку з чим прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 12.09.2019 року, близько 20 години 40 хвилин, на 423 км + 100 м автодороги «Київ - Одеса», відбулось зіткнення автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», д.н.з. [NUMBER] та автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412D», д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці події, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №3072 від 13.09.2019 року. Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.09.2020 року у справі №511/763/20 [PERSON] , який керував автомобілем «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412D», д.н.з. [NUMBER] , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що підтверджується копією вироку суду від 15.09.2020 року. На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] була застрахована відповідачем ПрАТ «СК «Євроінс Україна» згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО/1128905. 16.10.2020 року представник позивача звернувся до відповідача про здійснення страхового відшкодування, а саме страхової виплати на відшкодування шкоди завданою втратою годувальника у розмірі 150228,00 грн. та страхової виплати на відшкодування моральної шкоди у розмірі 12519, 00 грн. Як вбачається з наданих до суду доказів, а саме згідно листа за вих. №2911/ДВЗ від 24.11.2020 року, ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» відмовила у здійсненні страхової виплати у зв`язку із тим, що винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди є водій автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412D», д.н.з. [NUMBER] , в зв`язку з чим цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CD1», д.н.з. [NUMBER] не настала. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Грубнянської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, малолітня [PERSON] , [INFO] , є донькою загиблої [PERSON] , а тому має право на отримання страхової виплати в зв`язку з втратою годувальника. Згідно із ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайнових прав фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, з огляду на положення ст.1166 ЦК, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача, збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю майну третьої особи». Згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15, відповідно до якої потерпілий в межах строків, передбачених п.37.1.4 ст.37 Закону має здійснити своє волевиявлення про захист свого порушеного права шляхом подання заяви про страхове відшкодування до страховика або шляхом звернення із позовною заявою до суду. Так, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) серед іншого є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає. Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача 10.11.2021 року звернувся з позовною заявою про відшкодування шкоди безпосередньо до Сокирянського районного суду Чернівецької області, тобто в межах 3-річного строку на таке звернення. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року(справа №465/4621/16к). У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 р. у справі № 345/3335/17, у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 445/370/19. Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України від 01 липня 2004 року "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 27.2 Закону України №1961-ІУ, страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого на умовах встановленого статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим ніж 36 мінімальних заробітних плат в місячному розмірі, встановленому законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Цим особам шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди (стаття 1200 ЦК України). Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року, у справі №644/5365/16-ц.Страхове відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, здійснюється в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК (ст. 1200 ЦК України) та розділом ІІІ Закону України від 1 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Правовідносини пов`язані із виплатою страховою компанією страхового відшкодування також врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( далі Закон №1961-ІV). Пунктом 22.1 статті 22 Закону №1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 27 Закону №1961-ІV визначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Відповідно до вимог п. 35.1. ст. 35 Закону №1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: approved