Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

В серпні 2018 року до суду з позовом до [PERSON] звернулася [PERSON] , яка просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою [ADDRESS] ), посилаючись на те, що він протягом тривалого часу без поважних на те причин постійно не проживає у вказаній квартирі. Крім того, позивач просила також виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та вселити його в квартиру [ADDRESS] , яка належить його сестрі Мотивуючи свій позов, [PERSON] зазначила, що відповідач є її колишнім чоловіком, з яким шлюб був розірваний ще у 1988 році. Після розірвання шлюбу, як зазначає позивач, [PERSON] відмовився звільнити квартиру, залишивши в ній свої старі речі (диван та телевізор), проте на сьогодні понад шість місяців не проживає у квартирі, фактично мешкаючи у своєї сестри за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що відповідач вів антисоціальний спосіб життя, завдавав позивачу та членам її сім`ї матеріальні збитки та моральні страждання. Таким чином, позивач має право на виселення відповідача з належної їй квартири. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 09.08.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників справи. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2019 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено Постановою Київського апеляційного суду від 18.11.2019 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2019 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 02.12.2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18.11.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних [PERSON] до [PERSON] про виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18.11.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про вселення змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18.11.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням залишено без змін. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року справу прийнято до провадження судді Оксюти Т.Г. та продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. 06.04.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог про виселення посилаючись на те, що докази надані позивачем не доводять факт систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення або використання його не за призначенням. Крім того, усі такі документи датовані 1999-2000 рр. 18.08.2021 року від позивача [PERSON] надійшла заява про те, що відповідач у липні 2021 року виписався зі спірної квартири в інше місце проживання. Від третьої особи пояснення не надходили. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи сторони в судове засідання не викликались. При новому розгляді справи в частині позовних вимог про виселення встановлено наступне. Верховний Суд у своїй постанові від 20.01.2021 року скасовуючи рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18.11.2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про виселення зазначив, що суд першої інстанції не дослідив обставин порушення правил спільного проживання, а суд апеляційної інстанції зробив висновок, що посилання позивача на антисоціальний спосіб життя відповідача, порушення порядку та прояви не поваги [PERSON] та інших співмешканців висновків суду першої інстанції також не спростовують та не є підставою для виселення особи відповідно до норм ст.ст. 71, 72 ЖК України. Встановлено, що 15 грудня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. 29 жовтня 1998 року зазначений шлюб був розірваний, після його розірвання позивач взяла прізвище « [PERSON] ». 07 травня 1986 року громадянці [PERSON] був виданий ордер на право зайняття квартири [ADDRESS] , на сім`ю з трьох осіб, включаючи чоловіка - [PERSON] та сина [PERSON] . Таким чином, і позивач, і відповідач одночасно набули право користування квартирою. З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу відповідач в добровільному порядку не виселився з квартири [ADDRESS] , продовжував у ній проживати та був зареєстрований у ній. Крім того, між сторонами виникла конфліктна ситуація, внаслідок якої є неможливим сумісне проживання сторін в одній квартирі, у зв`язку з чим позивач просила виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Вказані твердження позивача підтверджується довідкою ДУМ Залізничного РУ ГУ МВС України в м. Києві від 03.09.1999 року у якій зафіксовані хуліганські дії колишнього чоловіка позивача [PERSON] , заявами позивача до дільничного інспектора Залізничного РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30.09.1999 року, 04.12.1999 року, 12.12.2000 року в якій позивач просила провести профілактичну бесіду з відповідачем з приводу його поведінки, висновком за результатом перевірки по заяві позивача від 28.10.1999 року ДУМ Залізничного РУ ГУ МВС України в м. Києві, повідомленнями ДУМ Залізничного РУ ГУ МВС України в м. Києві від 02.11.1999 року №5010-1134, 30.12.1999 року №50/С-1418, карткою на профілактичну особу від 30.05.1999 року. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом достовірно встановлений факт конфліктної ситуації між колишнім подружжям, антисоціальний спосіб життя відповідача, порушення порядку та прояви не поваги до позивача та інших співмешканців. Посилання представника відповідача на те, що докази надані позивачем щодо дій відповідача датовані 1999-2000 рр. не підтверджують систематичного порушення порядку спільного проживання судом не приймаються до уваги, оскільки Європейський суд з прав людини вказав, що з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці про [PERSON] відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства... Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 90 , ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року). Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. №2 передбачається, що «При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)». Згідно п. 23 Постанови, передбачається, що «При вирішенні спорів, пов`язаних з користуванням наймачами жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду, суди повинні мати на увазі, що: для розірвання договору найму жилого приміщення за вимогою наймодавця з мотиву систематичного порушення наймачем або членами його сім`ї правил співжиття (ч. 4 ст. 168 ЖК) неї потрібно, щоб у відношенні до відповідачів попередньо застосовувалися заходи попередження і громадського впливу, зазначені в ч. 1 ст. 116 ЖК». Отже, колишній член сім`ї, яким є відповідач, робить неможливим проживання позивача з дітьми з ним в одній квартирі. З матеріалів справи вбачається, що відповідач на даний час виписався зі спірного жилого приміщення, про що свідчить заява позивача від 18.08.2021 року. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що посилання позивача як на підставу своїх вимог є обґрунтованими. Таким чином, заявлені позовні вимоги про виселення підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на вимогах закону, і відповідач підлягає виселенню з квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved