Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

В січні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи тим, що 17.03.2021 р. між [PERSON] (надалі - Позичальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (надалі - Позикодавець - Кредитор) укладено Договір позики № 1861188 (на умовах повернення позики в кінці строку позики (надалі Кредитний договір. Відповідно до п. 2.1. за цим Договором Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами Договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) від суми позики. Поряд з цим відповідно до п. 2 Договору сума Позики: 6 550,00 грн. Також відповідно до п. 2 Договору строк Позики: на 30 днів до 16.04.2021 року. 2.3. Процентна ставка (проценти) за користування Позикою: 0,69 %. Вона вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про споживче кредитування», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про електронну комерцію», ЗУ «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим, нею у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача. проте, такі вимоги були залишені без задоволення, а тому вона змушена була звернутись до суду. Порушення своїх споживчих прав вбачає в порушення Відповідачем норм встановлених ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Звертає увагу суду, що у кредитному договорі у підпунктах 4.1 Кредитного договору вона начебто підтверджує, що до укладення Договору отримала від Кредитора інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема, ч.2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та забезпечую вірне розуміння нею суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Проте, працівники фінансової установи не надали їй повну інформацію, а також не ознайомили її з Правилами надання коштів у позику , що передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також відповідно до умов цього пункту Кредитного договору вона начебто підтверджує, що уклавши Договір вона ознайомлена, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на веб-сайті Кредитодавця https ://creditkasa. com.ua Але працівники фінансової установи також не надали їй і вищевказані Правила і з їх текстом вона ознайомлена не була. Вважає, що Відповідач, скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Відповідач не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. З врахуванням наведеного, вона при укладенні Кредитного договору через не належно інформованість з боку Відповідача та необізнаність не могла у повному обсязі оцінити умові договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз`яснене працівниками Відповідача їх умови. Просила суд визнати недійсним Договір позики № 1861188 від 17.03.2021 року, позовну заяву розглядати за відсутності Позивача ( а. с. 1-5 ). Ухвалою судді від 01 лютого 2022 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 16-17 ). 23 лютого 2022 року за вх. № 8266 судом отримано відзив на позовну заяву, в якій ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» просили суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та провести судове засідання за відсутності представника Відповідача ( а. с. 20-24 ). Ухвалою суду від 03 березня 2022 року підготовче засідання закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 20.04.2022 року ( а. с. 48-49 ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, звертаючись до суду з позовною заявою, остання в прохальній частині просила позовну заяву розглянути за відсутності позивача ( а. с. 5 ). Відповідач в судове засідання свого представника не направив, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву позивача, в прохальній його частині просили провести судове засідання за відсутності представника відповідача ( а. с. 24 ). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України часник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, позивач та відповідач просили проводити розгляд справи у їх відсутність, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів наданих сторонами по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 17.03.2021 року між [PERSON] ( надалі - Позичальник ) та товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» ( надалі - Позикодавець ) було укладено Договір позики № 1861188 (на умовах повернення позики в кінці строку позики ) № 1861188 ( а. с. 8 ). Відповідно до п. 2.1. за цим Договором Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами Договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) від суми позики. Відповідно до п. 2 Договору сума Позики: 6 550,00 грн. Згідно п. 2 Договору строк Позики: на 30 днів до 16.04.2021 року. Пунктом 2.3. передбачено, що процентна ставка (проценти) за користування Позикою: 0,69 %. Відповідно до п. 4, п.п. 4.1 Договору, підписання цього Договору Позичальник підтверджує, що Позичальник ознайомився на сайті з повною інформацією щодо Позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Пунктом 5 даного Договору визначено, що цей Договір укладено дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття ( акцент) пропозиції, та підписано накладанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Принцип свободи договору, як один із загальних засад цивільного законодавства, декларується в ст. 3 ЦК України. Згідно з ч. 3ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 ЦК України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною першої статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно зі ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом ст. 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Встановлено, що відповідач надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, позивач [PERSON] особистим електронним підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Отже, суд приходить до висновку, що зміст договору є зрозумілим до прочитання і не може розцінюватися як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб. Пунктом 6 Договору зазначено, що цей Договір укладений в результаті зваженого рішення Сторін, на взаємовигідних умовах, на принципах ст. ст. 6, 627 ЦК України, згідно яких Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог розумності та справедливості. Як зазначено вище, відповідно до п. 4, п.п. 4.1 Договору, підписання цього Договору Позичальник підтверджує, що Позичальник ознайомився на сайті з повною інформацією щодо Позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно п. 4.3 Договору позики, Позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику, розміщені на сайті. Крім того, згідно наявного в матеріалах справи додатку до Паспорта позики, позивач отримала Інформацію, яка надається споживачу відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» ( а. с. 27-28 ). Встановлено, що позивач в момент реєстрації на Сайті відповідача створив власний Особистий кабінет, який є сукупністю захищених сторінок. Особистий кабінет забезпечує позивачу повну взаємодію з відповідачем, постійний доступ до інформації та документів, необхідних для укладення/виконання Договору. Правилами надання грошових коштів у кредит, які діяли на момент укладення Договору та є його невід`ємною частиною встановлюється порядок укладення Договору між позивачем та відповідачем, а саме: позивач на Сайті відповідача, здійснила заповнення Заявки на отримання Кредиту, вказав всі дані, відмічені в Заявці в якості обов`язкових для заповнення (п. п. 4.2, 4.3 Правил). Позивач в Особистому кабінеті ознайомилася з пропозицією відповідача щодо укладання Електронного договору (офертою), яка була розміщена в Інформаційно- телекомунікаційній системі відповідача, про що останній надав відповідь відповідачу електронним повідомленням про ознайомлення та повне і безумовне прийняття (акцепт) оферти відповідача, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором (пароль надісланий позивачу в смс-повідомленні), у відповідності до абз. 2 ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». В свою чергу, відповідач надав підтвердження про укладання Договору шляхом розміщення інформації в Особистому кабінеті позивача. Отже, як вбачається з вищенаведеного порядку при укладенні Договору позивачем здійснені дії, які чітко свідчать про її свідомий вибір щодо укладення Договору, так як без відповідних дій з боку позивача укладення Договору було б неможливе. Крім того, відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронний документ та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документу. Таким чином, позивач без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету не змогла б укласти кредитний договір із відповідачем, тому укладення кредитного договору у запропонованій відповідачем формі відповідало внутрішній волі позивача і цей правочин відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Вказана позиція суду узгоджується з висновком зробленим Верховним Судом у постанові від 07.10.2020 по справі 127/33824/19 (за аналогічними правовідносинами). Отже, зазначений Договір укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства. Крім того, позивач не була позбавлена можливості відповідно з положеннями статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення відповідача в письмовій формі та повернення грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором. Зазначене міститься і в додатку до Паспорта позики, де позивач отримала Інформацію, яка надається споживачу відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Так, в п. 7 вказаного Паспорту позики зазначено, що споживач має право відмовитися від договору позики протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених умовами договору та Законом України «Про споживче кредитування» ( а. с. 27 ). Проте, у вказаний строк позивач від договору не відмовилася, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору. Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові КЦС ВС від 01.04.2020 № 583/3343/19 (61-22778св19). Тому, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 12,81 ЦПК України, позивачем, не доведено належними та допустимими доказами фактів на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, а останнього було звільнено від сплати судового збору, не підлягають стягненню такі витрати з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed