Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, третя особа: інспектор відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, лейтенант поліції Касаткіна Олена Олександрівна про стягнення збитків, заподіяних незаконним рішенням, в обґрунтування якого зазначив наступне. 11.03.2021 року інспектором відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, лейтенантом поліції Касаткіною О.О. відносно позивача було винесено постанову серії БАА № 142677 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за ч. 6 ст. 121 КУпАП, якою на нього накладено штраф у розмірі 170 гривень. На підставі даної постанови позивачем було сплачено зазначений розмір штрафу у сумі 170 гривень та комісію за послуги банку у розмірі 20 гривень. Крім того, на підставі акту № 22 огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 11.03.2021 року, транспортний засіб позивача було поміщено на спеціальний майданчик, у зв`язку з чим, позивачем сплачено 720 гривень з комісією за послуги банку у розмірі 10 гривень за зберігання його автомобіля, 600 гривень з комісією за послуги банку у розмірі 10 гривень та 900 гривень з комісією за послуги банку у розмірі 10 гривень за його транспортування. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 року зазначену постанову визнано протиправною та скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито, у зв`язку з цим, позивач вважає, що йому було спричинено матеріальну шкоду у загальному розмірі 3\~575 гривень, яка полягає у понесенні вищезазначених витрат. Крім того, позивач наполягає на спричиненні йому моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, у зв`язку із неправомірним притягненням до адміністративної відповідальності та необхідністю доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, порушенні його звичайного розкладу життя, у зв`язку із необхідністю відвідування судових засідань, підготовки документів та подання їх до суду, в тому числі в умовах карантинних обмежень, що призвело до негативних наслідків, додаткових витрат та розпачу, яку позивач оцінює у 15\~000 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з Держави на його користь матеріальну шкоду у розмірі 3\~575 гривень, моральну шкоду у розмірі 15\~000 гривень, та понесені судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи. Ухвалою суду від 29.10.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 26.11.2021 року представник відповідача Департаменту патрульної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Запорізькій області подав суду відзив на позов, згідно з яким відповідач проти позову заперечує, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на необґрунтованість вимог про стягнення витрат по сплаті штрафу, який відповідно до чинного законодавства, у разі скасування акту, яким таке стягнення було накладено, може бути повернутий за відповідною письмовою заявою особи, яка була притягнута до адміністративної відповідальності. В частині стягнення шкоди, яка полягає у понесенні витрат, пов`язаних із поміщенням транспортного засобу на спеціальний майданчик та оплатою за його зберігання і транспортування, відповідач вважає позовні вимоги необгрунтованим, оскільки позивачем не наведено обставин про оскарження акту № 22 огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 11.03.2021 року, визнання його незаконним у встановленому законом порядку. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди відповідач заперечує, вважає їх необгрунтованими і непідтвердженими належними доказами. Крім того, вважає неконкретизованими позовні вимоги в частині заявленої до стягнення суми матеріальної шкоди, оскільки з їх змісту не зрозуміло, до кого з відповідачів вони пред`явлені, та вважає необгрунтованим розмір судових витрат. 30.11.2021 року представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області подав суду відзив на позов, згідно з яким проти позову заперечує, оскільки вважає не доведеним правових підстав настання відповідальності даної особи за завдану позивачу шкоду, а розмір моральної шкоди необгрунтованим і недоведеним. Крім того, вважає необґрунтованим його залучення у якості відповідача у даній справі, оскільки до його повноважень не належить відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, тоді як списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Ухвалою суду від 21.12.2021 року за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено у якості співвідповідача Державну казначейську службу України, встановлено строки для подання сторонами заяв по суті справи. 17.01.2022 року представником Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області в інтересах Державної казначейської служби України подано відзив на позов, згідно з яким відповідач проти позову заперечує, посилаючись на недоведеність протиправності поведінки відповідача як заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача збитків та збитками, а розмір моральної шкоди вважає необгрунтованим і недоведеним, тому у задоволенні позову просить відмовити. Інших заяв по суті справи суду подано не було. Представник позивача у судове засідання не з`явився, суду подав письмове клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, згідно з яким наполягає на задоволенні позову. Представник відповідачів Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області та Державної казначейської служби України у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила у його задоволенні відмовити, з підстав, викладених у відзиві. Інші сторони у справі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що постановою серії БАА № 142677 від 11.03.2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складеною інспектором відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, лейтенантом поліції Касаткіною О.О., позивача [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП, за порушення п. 2.9 (в) ПДР, якою на нього накладено штраф у розмірі 170 гривень. (а.с. 10) На підставі акту № 22 огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 11.03.2021 року, транспортний засіб позивача Volkswagen Passat, реєстраційний номер [NUMBER] , було поміщено на спеціальний майданчик. (а.с. 12) Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2021 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправною та скасування вищезазначеної постанови по справі про адміністративне правопорушення від 11.03.2021 року. (а.с. 18) Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2021 року скасовано; позовні вимоги [PERSON] задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову серії БАА № 142677 від 11.03.2021 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за порушення п. 2.9 (в) ПДР України, що передбачає відповідальність за ч. 6 ст. 121 КУпАП в розмірі 170 гривень; провадження у справі про адміністративне правопорушення, відкрите відносно [PERSON] закрито. (а.с. 24) Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 ст. 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Пунктом 4\~частини 1\~ст.\~2\~Закону України\~„Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду передбачено\~право особи\~на відшкодування\~шкоди в\~розмірах і\~в порядку,\~передбачених цим\~Законом,\~яке виникає\~у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивач наполягає на спричиненні йому матеріальної шкоди у розмірі 3\~575 гривень, у зв`язку із незаконним притягненням до адміністративної відповідальності постановою інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, лейтенанта поліції Касаткіної О.О. серії БАА № 142677 від 11.03.2021 року за ч. 6 ст. 121 КУпАП, якою на нього було накладено штраф у розмірі 170 гривень, та яка визнана протиправною та скасована судом. В обгрунтування розміру матеріальної шкоди позивачем суду надано квитанції № ПН1944432 від 13.03.2021 року, № ПН1944432К від 13.03.2021 року про сплату призначеного штрафу у сумі 170 гривень та комісії за послуги банку у розмірі 20 гривень, тобто до ухвалення судового рішення про визнання вищезазначеної постанови протиправною та її скасування. (а.с. 11) Крім того, позивач наполягає на стягненні на його користь матеріальної шкоди, якої він зазнав, у зв`язку із сплатою 720 гривень з комісією за послуги банку у розмірі 10 гривень за зберігання його автомобіля (квитанції № ПН264 від 16.03.2021 року, № ПН264РКО від 16.03.2021 року (а.с. 14)), 600 гривень з комісією за послуги банку у розмірі 10 гривень (квитанції № ПН319 від 16.03.2021 року, № ПН319РКО від 16.03.2021 року (а.с. 15)), та 900 гривень з комісією за послуги банку у розмірі 10 гривень (квитанції № ПН352 від 16.03.2021 року, № ПН352РКО від 16.03.2021 року (а.с. 16)) за його транспортування, на підставі акту № 22 огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 11.03.2021 року. Частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа,\~якій завдано\~збитків у\~результаті порушення\~її цивільного\~права,\~має право\~на їх\~відшкодування. Збитками\~є: 1)\~втрати,\~яких особа\~зазнала у\~зв`язку\~зі знищенням\~або пошкодженням\~речі,\~а також\~витрати,\~які особа\~зробила або\~мусить зробити\~для відновлення\~свого порушеного\~права (реальні\~збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, доказуванню у справах про відшкодування матеріальної шкоди підлягає наявність збитків, яких зазнала особа, їх розмір, протиправність поведінки особи, яка їх завдала, та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача збитків та збитками. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, за змістом ч. 4 ст. 22 ЦК України, на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Статтею 296 КУпАП передбачено, що скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що повернення коштів, сплачених позивачем у зв`язку із винесенням постанови, яка скасована судом, підлягає вирішенню в іншому порядку ніж обрано позивачем, у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 1167 ЦПК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України). Як зазначено в пункті 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, згідно за змістом пункту 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджуються факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено в\~\~п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22\~ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174\~ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування у справах відповідної категорії, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справа №920/715/17. Статтею 76 ЦПК України передбачено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яку в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади. Такий висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 569/1799/16-ц. В межах розгляду даної цивільної справи факт того, що відносно позивача [PERSON] мало місце провадження у справі про адміністративне правопорушення, за результатами якого на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, що встановлено відповідним судовим рішенням про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Оцінивши надані позивачем докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, внаслідок складення уповноваженою особою відповідача Департаменту патрульної поліції України постанови про накладення адміністративного стягнення, яка була скасована судом. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує характер неправомірних дій з боку посадових осіб державного органу, внаслідок яких позивач зазнав шкоди, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права та вважає обґрунтованими доводи позивача щодо ступеня його моральних страждань, які він зазнав внаслідок неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності, що призвело до зміни звичного укладу його життя. Суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам, у зв`язку з чим не бере до уваги доводи відповідача, щодо відсутності обґрунтованого розрахунку позивача щодо розміру заявленої до стягнення моральної шкоди. Разом з тим, виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди, якої зазнав позивач, у сумі 1\~000 гривень. Заявлений позивачем до стягнення розмір моральної шкоди у 15\~000 гривень суд вважає необгрунтованим та завищеним, та таким, що не відповідає вимогам\~ст. 23 ЦК України\~та обставинам даної справи. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). При визначенні порядку стягнення з Держави моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд виходить з положень ст. ст. 2, 170 ЦК України, згідно з якими Держава Україна є учасником цивільних відносин, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди Державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення (списання), оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (п.6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем у зв`язку із розглядом даної справи, відповідно до квитанції № 4004-25-002/С від 25.10.2021 року, у розмірі 908 гривень, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з Держави на користь позивача.

Outcome: partial