Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] пред`явила через суд зазначений позов, вимоги за яким уточнила 01 лютого 2022 року, на предмет захисту свого права на оплату праці, посилаючись на те, що працювала на посаді головного бухгалтера бухгалтерської служби Дніпровського міського центру соціальних служб з 06 вересня 2021 року. 06 грудня 2021 року позивач Наказом Дніпровського міського центру соціальних служб №336-к від 24 листопада 2021 року звільнена з посади за угодою сторін з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 6 календарних днів та компенсації за невикористану додаткову відпустку у кількості 2 календарних дні, однак при звільненні їй зазначені суми у загальному розмірі 7688,00 грн. виплачені не були, що є наслідком нарахування на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 грудня 2021 року по дату винесення рішення судом, тому позивач просить стягнути на свою користь з відповідача 7688,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення з 07 грудня 2021 року. Відповідач Дніпровський міський центр соціальних служб 23 лютого 2022 року через канцелярію суду, отримавши 14 лютого 2022 року копію позовної заяви з додатками, на виконання вимог ст.178 ЦПК України, подав свій відзив, в якому позовні вимоги не визнав з тих підстав, що на день подання позову [PERSON] всі належні позивачу суми були виплачені, а саме: компенсація відпустки 8 календарних днів у розмірі 6724,72 грн. нарахована та виплачена у листопаді 2021 року, заробітна плата за грудень 2021 року за 4 робочі дні в розмірі 1834,97 грн. нарахована та виплачена у грудні 2021 року, однак остання виплата заробітної плати з вини позивача, як головного бухгалтера центру, була здійснена вже після її звільнення та за пропуском строку виплати з підстав неподання своєчасно позивачем пропозиції на фінансування заробітної плати працівникам центру до Департаменту економіки фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, що відповідало вимогам посадової інструкції позивача, тому вини відповідача у затримці виплат за грудень 2021 року немає, а всі належні позивачеві суми нараховані та виплачені, що свідчить про відсутність застосування наслідків несвоєчасної виплати, передбачених ст.117 КЗпП України. Просив в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до Дніпровський міський центр соціальних служб відмовити в повному обсязі. 15 березня 2022 року позивач через систему «Електронний суд» надала письмові пояснення з наведеними доводами на спростування аргументів відповідача, наведених у відзиві на позов, в яких зазначила, що дійсно отримала суми за фактично відпрацьовані дні у грудні 2021 року лише 15 грудня 2021 року, а не в день звільнення 06 грудня 2021 року, а перекладання вини за несвоєчасну виплату на працівника, тоді як відповідальність за це несе виключно роботодавець, вважає введенням суду в оману та просить врахувати відсутність будь-яких дисциплінарних стягнень вжитих щодо неї відповідачем з приводу невиконання посадових обов`язків нею за весь час роботи. Разом з цим зазначає, що роботодавцем за листопад 2021 року було штучно зменшено розмір шомісячної премії на 9411,08 грн., чим відповідач приховав невиплату позивачеві компенсації за 8 календарних днів невикористаної відпустки та що потягло зменшений розмір виплат за листопад 2021 року, а посилання відповідача на те, що зазначена компенсація була виплачена ще у листопаді 2021 року, на думку позивача, спростовується тим, що ці суми належить виплачувати при звільненні, однак вона звільнилась не в листопаді, а у грудні 2021 року. З огляду на що просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання не прибули усі учасники, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, позивач через систему «Електронний суд» 07 лютого 2021 року та 04 квітня 2021 року подала заяви про розгляд справи у її відсутність, підтримуючи уточнені позовні вимоги в повному обсязі, а відповідач заяв з процесуальних питань не подавав, обмежившись поданням відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані докази, суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. В судовому засіданні встановлено, що наказом Дніпровського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради №244к Про прийняття на роботу [PERSON] від 03 вересня 2021 року, на підставі заяви [PERSON] від 03 вересня 2021 року, позивача прийнято на посаду головного бухгалтера Дніпровського міського центру соціальних служб з 06 вересня 2021 року з окладом згідно штатного розпису. На підставі наказу Дніпровського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради №336к Про звільнення [PERSON] від 24 листопада 2021 року позивача звільнено із займаної посади головного бухгалтера бухгалтерської служби Дніпровського міського соціального центру соціальних служб з 06 грудня 2021 року за угодою сторін, п.1 ст. 36 КзпП України. Цьому наказу передувала заява позивача від 23 листопада 2021 року. Разом зі звільненням позивача п.2 цього наказу зобов`язано бухгалтерську службу здійснити нарахування та виплати компенсацію за 8 календарних днів за період роботи з 06 вересня 2021 року по 06 грудня 2021 року: за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 6 календарних днів; за невикористану щорічну додаткову відпустку у кількості 2 календарних дня. Пунктом 3 наказу зазначено, що контроль за виконанням даного наказу залишається за директором центру [PERSON] . Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог ч.1 ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. На підставі даних розрахункових відомостей по видам нарахувань та утримань за листопад та грудень 2021 року, судом встановлено, що за листопад 2021 року позивачеві нарахована заробітна плата з окладом у 7714 грн., надбавка за складність, напруженість в роботі у розмірі 3857 грн., премія щомісячна у розмірі 8331,12 грн., премія разова у розмірі 1542,80 грн., компенсація відпустки у розмірі 6724,72 грн. та індексація дохода у розмірі 80,89 грн., а всього 28250,53 грн., однак за вирахуванням обов`язкових податків до виплати становила сума 22 741,67 грн.. За грудень 2021 року позивачеві нараховано окалд у розмірі 1519,64 грн., надбавка за складність, напруженість в роботі у розмірі 759,82 грн., а всього 2279,46 грн., однак з вирахуванням обов`язкових податків до виплати становила сума 1834,97 грн. Відповідно до наданої відповідачем довідки про розрахунок розміру середньої заробітної плати за жовтень 2021 року [PERSON] нараховано оклад у розмірі 7714 грн., надбавка за складність, напруженість у роботі у розмірі 3857 грн., премія щомісячна у розмірі 17 742,20 грн., індексація 80,89 грн. Позивач зазначає, що у листопаді роботавець значно занижив розмір премії, що потягло за собою зменшення суми виплат при звільненні, однак з такими доводами позивача суд не погоджується, оскільки такі виплати відносяться до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які, у відповідності до ст.ст. 2, 8 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, постанови КМУ «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 року № 1298 та ст. 13 Кодексу законів про працю України, визначаються у розробленому підприємствами Положенні, які можуть бути як постійним документом (тобто його розробляють та затверджують один раз, а пізніше за необхідності вносять до нього зміни), так і тимчасовим (тобто діяти лише протягом визначеного періоду часу). Отже, щоб нарахувати та виплатити премію працівникам, установа має самостійно розробити положення про преміювання з конкретними умовами та положеннями, які враховують специфіку даної установи. Що стосується періодичності виплати премій, то вони можуть виплачуватися працівникам за будь-який проміжок часу, наприклад, за підсумками роботи за місяць, квартал, півріччя, рік. Якщо ж встановлюється преміювання за підсумками роботи за місяць, то премію виплачують за виконання показників і умов преміювання в якомусь певному місяці і, як правило, нараховують на посадовий оклад (ставку) та/або надбавки, які має працівник у місяці нарахування премії. Що стосується розміру премії, то вона визначається на локальному рівні конкретним роботодавцем у відповідному положенні чи іншому нормативному акті, який розробляється та затверджується на конкретному підприємстві. В свою чергу, в окремих випадках, для бюджетних установ, мінімальний розмір премії може передбачатись і у законодавчих актах. Отже, відповідно до структури заробітної плати премія є додатковою заробітною платою (ст. 2 Закону № 108/95-ВР), яка виплачується за якість виконання завдання визначених установою. Установа самостійно розробляє положення про преміювання з конкретними умовами та положеннями, які враховують специфіку даної установи (ст. 13 КЗпП України), але розраховується і виплачується в межах кошторису на установу (Постанова №1298). Згідно з постановою від\~01.09.2021\~р.\~№ 917 Кабінет\~Міністрів України вніс зміни до Порядку обчислення середньої заплати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, де встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати, зокрема, не враховуються виплати, пов`язані з святковими датами, та грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків (п. 4 Порядку № 100). Згідно з абз. 1 п. 3 Порядку № 100 враховуються всі суми нарахованої зарплати згідно із законодавством, крім визначених у\~п. 4 Порядку № 100. До складу зарплати відносять премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (п.п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Держкомстату від 13.01.2004 р № 5) З огляду на вищенаведене відповідачем, на рівні із зазначеними законодавчими актами, на підставі наказу №308/519 від 05 жовтня 2005 року Міністерства праці та соціальної політики та розробленого роботодавцем Положення про преміювання, враховуючи складність та напруженість у роботі, наказом №330-К від 22 листопада 2021 року Про преміювання до Дня працівника соціальної сфери у 2021 році співробітники відповідача преміювались до професійного свята-день працівника соціальної сфери у відсотках до посадового окладу (тарифної ставки) з Додатком №1 до наказу, в якому [PERSON] нараховано преміювання у відсотковому відношенні 20%. Отже, відповідач, як роботавець самостійно визначає відсотковий розмір заохочувальних виплат у відповідності до фонду фінансування установи, як і враховані суми щомісячного преміювання до виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати, при цьому положеннями постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 включення компенсацій відпустки не передбачено, на підставі чого суд приймає до уваги розрахунок відповідача про обчислення розміру середнього заробітку, а критично відноситься до розрахунку позивача, якою зазначені вище норми не враховані. Разом з цим з наданих відповідачем відомостей розподілу виплат КО ДМЦСС від 09 листопада 2021 року, 25 листопада 2021 року та 13 грудня 2021 року судом встановлено, що на зарплатну карту позивача 09 листопада 2021 року подано відомості про перерахування суми в розмірі 5 475,88 грн., 25 листопада 2021 року 17265,79 грн., а 13 грудня 2021 року 1834,97 грн., що узгоджується з відомостями у довідці для розрахунку середнього заробітку та довідці про належні до виплати в день звільнення 06 грудня 2021 року сум головному бухгалтеру [PERSON] . Позивач не заперечує, що їй відповідачем перераховано суму в розмірі 22 741,67 грн. за листопад 2021 року, однак суму 1834,97 грн. вона отримала лише 15 грудня 2021 року, що також не заперечується відповідачем у відзиві на позов, з чого суд доходить висновку про відсутність предмету спору між сторонами у частині позовних вимог щодо несвоєчасної виплати сум за листопад 2021 року, до яких і увійшла сума 6 724,72 грн. як компенсація відпусток за 8 днів, у зв`язку з чим такі вимоги задоволенню не підлягають. При цьому посилання позивача, як на порушення вимог законодавства про оплату праці, щодо виплат цих сум у листопаді 2021 року, тоді як вона звільнена 06 грудня 2021 року, є безпідставними, оскільки наказ відповідача про її звільнення датований 24 листопада 2021 року, а відомості відповідачем подались для фінансування установи з бюджету вже 25 листопада 2021 року, що підтверджується матеріалами справи, тому такі доводи позивача на наявність порушення з боку відповідача строку виплати сум при звільненні в бік його зменшення судом не приймаються, оскільки не ґрунтуються на законі. Разом з тим, станом на день звільнення 06 грудня 2021 року, сума заборгованості по виплатам при звільненні складала 1834,97 грн., що не заперечується відповідачем та узгоджується з наданими до відзиву на позов письмовими доказами і остаточний розрахунок проведений відповідачем з позивачем 15 грудня 2021 року зі сплатою суми в розмірі 1834,97 грн.. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Розв`язуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд слідує роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За наведених обставин, суд, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозв`язку, враховуючи, що за належним виконанням наказу про звільнення позивача обов`язок покладався на директора установи, суд дійшов висновку про доведеність порушення відповідачем вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України з вчасного та належного розрахунку при звільненні з 06 грудня 2021 року, та остаточний розрахунок з позивачем відбувся лише 15 грудня 2021 року, при цьому, суд, розглядаючи справу згідно ст. 13 ЦПК України лише в заявлених позивачем межах, виходить виключно із заявленої суми не виплачених сум при звільненні в розмірі 1834,97 грн., прострочення якої виникло з 06 грудня 2021 року та припинилося 15 грудня 2021 року з фактичним розрахунком, тобто за 8 робочих днів. При цьому, суд відзначає, що сама по собі відсутність у відповідача коштів для оплати праці не звільняє його від такого обов`язку, а відсутність своєчасного фінансування державою у зв`язку із несвоєчасним подання пропозиції відповідачем на фінансування видатків з бюджету, не є підставою для невиплати заробітної плати та всіх сум, належних до виплат при звільненні і, відповідно, не звільняє відповідача від обов`язку сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. За даними розрахунку відповідача, що перевірений судом та не спростований позивачем, відповідно до п. 2 ч. ІІ, п.8 ч. ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньоденна заробітна плата позивача, виходячи з розміру заробітної плати за 2 останні повні місяці роботи, які передують виплаті, складає 945 грн., (((29 394,09 грн. (жовтень 2021 року)+28250,53 грн. (листопад 2020 року)) : 61 к.д. = 944,99 грн.) та, відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06 грудня 2021 року по 15 грудня 2021 року, тобто по день фактичного розрахунку, за 8 робочих днів, складає 7560,00 грн. (945 грн.х 8 роб.днів = 7 560,00 грн.), що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: partial