Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

06.12.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та Баришівської селищної ради з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті вітчима [PERSON] позивач не має можливості оформити право власності на спадкове майно за заповітом, а саме Ѕ частини земельної ділянки, оскільки у спадкоємця відсутній оригінал правовстановлюючого документу державного акту. Тому позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно. На виконання вимог п. п. 2, 3 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, інші процесуальні дії у справі. 12.04.2022 представником Баришівської селищної ради Броварського району Київської області подано клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги позивач визнав у повному обсязі. 22.04.2022 [PERSON] подано заяву про розгляд справи за відсутності відповідача 1, позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. 05.05.2022 представник позивача адвокат Гонтар Г.Д., подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, заявлені позовні вимоги підтримали. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 27.02.1998 [PERSON] Сезенківською сільською радою Баришівського району Київської області було видано державний акт серія П-КВ № 083787 на право приватної власнсоті на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0.06 га, цільове призначення для садівництва, розташовану в садовому товаристві «Будівельник-3» на території Сезенківського старостинського округу (а.с. 14). У 2010 році вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3220286700:21:047:0041 (а.с. 16). [INFO] [PERSON] помер, про що 30 жовтня 2012 року відділом реєстрації смерті у м. Києві РАЦС Головного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис за № 19142 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с. 9). 15.03.2011 [PERSON] склав заповіт, яким заповів земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0.06 га, цільове призначення для садівництва, розташовану в садовому товаристві «Будівельник-3» на території Сезенківського старостинського округу, в рівних частинах позивачу та відповідачу 1 (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої, серед іншого, увійшла вищевказана земельна ділянка. На підставі рішення Баришівського районного суду Київської області від 12.03.2015, справа № 355/1940/14-ц, за відповідачем 1 [PERSON] визнано право власнсоті на Ѕ частину земельної ділянки [ADDRESS] » на території Сезенківського старостинського округу (а.с. 13). Спадкова справа після смерті [PERSON] була відкрита у приватного нотаріуса Русанюка З.З., а пізніше передано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Коберській Олені Юріївні. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщину на частину спірної земельної ділянки. 13 липня 2021 за вих. № 95/01-16 приватний нотаріус Коберська О.Ю. повідомила про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину земельної ділянки, оскільки для вчинення нотаріальної дії не були надані документи, що підтверджують право власнсоті спадкодавця на спадкове майно (а.с. 11). На день смерті спадкодавця позивач проживала та була зареєстрована разом з ним за однією адресою, а саме: [ADDRESS] та зареєстрована за вказаною адресою з 1983 року, що підтверджується копією паспорта позивача (а.с. 7). Таким чином, позивач постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і належить до кола спадкоємців. Відповідно до ст. 1268 ЦК України позивач вважається таким, що прийняв спадщину шляхом проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини. У відповідності до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або неприйняття її. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову І практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки № [NUMBER] , площею 0.06 га, кадастровий номер 3220286700:21:047:0041 для садівництва, розташованої за адресою: [ADDRESS] , відповідно до державного акту на право приватної власнсоті на землю П-КВ № 083787 в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] .

Outcome: approved