Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

01.11.2021 представник позивача [PERSON] адвокат Зозуля\~А.В.\~звернувся до суду із даним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27.01.2022, просить стягнути з відповідача 79713,00 грн. заборгованої заробітної плати та 115339,40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову послався на те, що 31.03.2021 позивач була звільнена з роботи у відповідача за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України), відповідно до наказу № 07 від 31.03.202. На момент її звільнення утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 79 713, 02 грн., яка на час подання позову підприємством не сплачена. [PERSON] є одинокою матір`ю, самостійно утримує та виховує дочку [PERSON] , [INFO] , тому невиплата боржником заробітної плати ставить її у дуже скрутне матеріальне становище. Зазначає, що відповідно до довідки про доходи від 18.08.2021 № 20, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить: 559, 90 грн. Кількість робочих днів за час затримки повного розрахунку із виплати заробітної плати, а саме за період з 31.03.2021 по 27.01.2022, становить 206 днів. Отже середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні [PERSON] за весь період складає: 559, 90 грн. х 206 робочих днів = 115 339,40 грн. Ухвалою судді від 03.11.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 16.12.2021\~\~від відповідача\~\~ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло`надійшов відзив. У відзиві\~\~на позовну заяву представник відповідача визнає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по нарахованій, проте невиплаченій заробітній платі 79713,00 грн. Просить при винесенні рішення врахувати практику Верховного Суду та зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зауважив обставину, що за час існування трудових відносин між позивачем та відповідачем неодноразово виникали періоди, протягом яких заробітна плата виплачувалась зі зміщенням термінів її виплати, що позивачу було достеменно відомо, однак позивач не наполягав на припиненні трудових відносин, навіть незважаючи на затримки у виплаті зарплати. Зазначає, що\~ \~розрахунок майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, може бути здійснений шляхом множення суми, яка підлягала виплаті працівникові в день звільнення, тобто 79713 грн. 00 коп. на 12% (середньозважена відсоткова ставка за кредитами), що дає суму 9565 грн. 56 коп, а з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, ДП СКЛЦ «ШКЛО» вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 7 000 грн. 04.05.2022 будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи у судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача адвоката Зозуля А.В. подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача ДП «Санаторно-курортний\~лікувальний центр\~«Шкло»подав заяву про слухання справи без його участі. При винесення рішення просить врахувати правову позицію викладену у відзиві на позов. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи є дата складення повного судового рішення. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд виходить з наступного. 31.03.2021 позивач була звільнена з ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» у зв`язку за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України), відповідно до наказу № 07 від 31.03.2021, про що свідчить відмітка у трудовій книжці позивача. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату від 18.08.2021 № 19, згідно якої станом на 18.08.2021 за період часу лютий 2020 р. по березень 2021 р. у [PERSON] заборгованість по заробітній платі становила 79713,02 грн Відповідно до довідки виконавчого комітету Новояворівської міської ради № 1047 від 29.07.2021 в [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , дійсно на утриманні є дочка [PERSON] , [INFO] . Факт несвоєчасності виплати заробітної плати при розрахунку позивача представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву визнав. При цьому, відповідачем станом на день розгляду справи не погашена заборгованість по заробітній платі перед позивачем. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З урахуванням наведеного вище, беручи до уваги те, що у відповідача існує заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати за період часу з лютого 2020 р. по березень 2021 р., яка становить 79713,02 грн, суд вважає, що дана сума підлягає стягненню. Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, слід зазначити наступне. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст.117,237-1цьогоКодексу. При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст.12,81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Як вже зазначалось, відповідач не спростовує факт невиплати заробітної в повному обсязі станом на день подання відзиву. Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за угодою сторін. В цьому контексті, також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995 року №100 (далі Порядок). Згідно зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується із наданим стороною позивача розрахунком згідно якого, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить: 559, 90 грн. Кількість робочих днів за час затримки повного розрахунку із виплати заробітної плати, а саме за період з 31 березня 2021 року по 27 січня 2022 року, становить 206 днів. Отже середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні [PERSON] за весь період складає: 559, 90 грн. х 206 робочих днів = 115 339,40 грн. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий висновок також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Так, позивач, будучи звільнений 31.03.2021, звернувся до суду лише 01.11.2021. Позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі. Таке право позивач реалізував лише звернувшись з позовом до суду. Зазначене свідчить, що позивач усвідомлював та знав про те, що після звільнення він не буде отримувати від відповідача жодних виплат. Окрім цього, суд бере до уваги те, що за час існування трудових відносин між позивачем та відповідачем неодноразово виникали періоди, протягом яких заробітна плата виплачувалась зі зміщенням термінів її виплати, що позивачу було достеменно відомо, однак позивач не наполягав на припиненні трудових відносин, навіть незважаючи на затримки у виплаті зарплати. На підставі наведеного вище, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з врахуванням, також, порівняно недовготривалого періоду затримки виплат, з відповідача в користь позивача слід стягнути 60 000,00 грн. середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Такий розмір стягнення не буде погіршувати матеріального становища сторін. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial