Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-28 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє адвокат Братівник І.В. пред`явили до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просять стягнути із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 7000 гривень, щомісячно і до закінчення навчання, але не довше, ніж до досягнення [PERSON] двадцятитрьохрічного віку, а також стягнути з відповідача на користь позивачки [PERSON] половину вартості понесених додаткових витрат на утримання сина в розмірі 27820,58 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що позивач [PERSON] , [INFO] є сином позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2016 року. У зв`язку із реєстрацією шлюбу позивачка змінила прізвище із [PERSON] на [PERSON] . Відповідач також змінив прізвище із [PERSON] на [PERSON] . [INFO] позивач [PERSON] досяг повноліття та навчається на денній формі навчання у Технічному коледжі Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пулюя за спеціальністю 274 «Автомобільний транспорт» за освітньо-професійним ступенем «фаховий молодший бакалавр», у зв`язку із чим немає змоги працювати і самостійно себе забезпечувати та потребує матеріальної допомоги від батьків. Вказують, що розмір щомісячних мінімальних витрат позивача [PERSON] становить не менше 14000 гривень. Вказана сума необхідна на харчування, проїзд до навчального закладу та додому, придбання одягу, підручників, зошитів та іншого канцелярського приладдя. Відповідач не надає сину матеріального забезпечення, хоча за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем може матеріально забезпечувати повнолітнього сина, при цьому, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб, а також має у власності транспортний засіб марки «SKODA OCTAVIA», який придбав у квітні 2019 року. Натомість, мати [PERSON] - позивачка [PERSON] щомісячно надає сину фінансову допомогу у розмірі 500 євро. Окрім того, [PERSON] понесла додаткові витрати, пов`язані із оплатою навчання сина та забезпечення його комп`ютерною технікою, яка необхідна йому для навчання. Так, згідно договору про надання платної послуги, позивачка [PERSON] зобов`язалась оплатити для сина [PERSON] освітню послугу в розмірі 35400 гривень. Також, позивачка придбала для сина [PERSON] монітор вартістю 175,48 євро, що еквівалентно 5298,16 гривень та надала сину 12873 гривень для придбання комп`ютерної техніки, яка потрібна йому для навчання. За вказані кошти позивач [PERSON] придбав процесор, оплативши його вартість разом із доставкою у сумі 7874 гривень та материнську плату вартістю 4999 гривень. Відтак, позивачка вказує, що загальний розмір понесених позивачкою [PERSON] додаткових витрат, пов`язаних із навчанням повнолітнього сина [PERSON] становить 53571,16 гривень. Крім цього, зазначає, що [PERSON] має проблеми із зором, у зв`язку із чим було придбано окуляри, вартістю 2070 гривень. За вказаних обставин, позивачка [PERSON] вважає, що із відповідача на її користь слід стягнути половину здійснених нею додаткових витрат на повнолітнього сина у сумі 27820,58 гривень. З цих підстав просили позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Сампара Н.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти викладених у позові обставин. В обґрунтування своїх доводів покликається на те, що у відповідача немає фінансової можливості надавати фінансову допомогу повнолітньому сину, окрім тої, яка вже була надана ним раніше. Стверджує що у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області знаходилася цивільна справа №607/5573/16, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В ході розгляду даної справи сторони звернулися із заявою про укладення мирової угоди і визнання її судом. Вартість частки [PERSON] у майні становила 20 000 доларів США, проте він зменшив її до 12 000 США, таким чином уступивши на утримання сина 8 000 доларів США. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року у справі № 607/5573/16, визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якої сторони погодили, що [PERSON] який перебуває в статусі відповідача по справі визнав позовні вимоги [PERSON] та погоджується, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,15 га, що розташована на території смт. Великі Бірки, Великобірківської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області, кадастровий номер 6125255400:002:001:0912, являється особистою приватною власністю [PERSON] ; [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] грошові кошти у сумі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США після продажу земельної ділянки, житлового будинку, який повинен бути зведений на належній їй земельній ділянці за кадастр номером 6125255400:002:001:0912 та зданий в експлуатацію, але не пізніше 1 (одного) місяця з дня нотаріального посвідчення договору відчуження нотаріусом. Натомість, відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] 6000 доларів США з 12 000 тисяч доларів США. Відтак, відповідач вважає, що він як батько поступився на користь сина та колишньої дружини земельною ділянкою та будинком, разом з ними 8000 доларів, погодившись на компенсацію тільки 12 000 доларів США, замість 20000 доларів США. Проте, не отримав навіть цієї компенсації, оскільки позивачка повернула йому лише 6000 доларів США замість 12 000 доларів США, а тому відповідач вважає, що 14 000 доларів США, які він недоотримав від позивачки [PERSON] як компенсаціє своєї частки у спільному сумісному майні належним чином забезпечать потребу у харчуванні та проїзді його повнолітнього сина [PERSON] . Також, на думку відповідача, у його сина не було необхідності вступу на платну форму навчання, оскільки є державні альтернативні заклади освіти. Також, відповідач вважає, що їх із позивачкою спільний повнолітній син може підробляти після навчання. Крім цього, представник відповідача заперечує проти вимоги про стягнення додаткових витрат на повнолітнього сина. Зазначає, що згідно норм Сімейного кодексу України додаткові витрати стягуються на неповнолітніх дітей. Можливість стягнення додаткових витрат на повнолітніх доньку/сина законодавством не передбачена. Таким чином, у позивачки відсутні правові підстави для звернення з даним позовом, оскільки [PERSON] досяг 18 річного віку, а від так не є дитиною, а тому додаткові витрати на його утримання не підлягають стягненню. З цих підстав представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Братівник І.В. відповідь на відзив, у якій зазначає, що зазначені у відзиві доводи відповідача є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Так, представник позивачів вказує, що твердження про те, що [PERSON] надав сину фінансову допомогу у розмірі 14 000 доларів США є голослівними та не знаходять підтвердження в матеріалах справи. Зазначає, що матеріальним забезпеченням сина відповідач ніколи не переймався. Земельна ділянка, що стала предметом погодження мирової угоди укладеної між [PERSON] [PERSON] , затвердженої ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 23.06.2016 № 607/5573/16, придбана позивачкою за власні кошти за час перебування у шлюбі із відповідачем. Укладаючи мирову угоду про поділ майна подружжя саме [PERSON] пішла на поступку, погодившись сплатити [PERSON] 12000 доларів США, після реалізації земельної ділянки, та власним коштом, зведеного на ній житлового будинку. Так, відповідач визнає, що 06.02.2017 ним отримано 6 000 доларів США. Крім цього, у провадженні Тернопільського міськрайонного суду знаходиться справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 6000 доларів США. Окрім цього, [PERSON] , котрий є позивачем за вказаним позовом за вимогою про сплату аліментів на його утримання до закінчення навчання не набув права власності щодо спільного майна його батьків. Відтак, представник позивачів вважає, що твердження відповідача стосовно того, що ним надано матеріальне забезпечення сину в розмірі 14 000 доларів США не відповідає дійсності. Також, зазначає, що не заслуговують на увагу твердження відповідача стосовно того, що [PERSON] не потребує матеріальної допомоги від батьків, оскільки може працювати після навчання. Навчальний процес у вищому навчальному закладі включає в собі як відвідування лекцій семінарів, що проводяться безпосередньо у навчальному закладі, так і самостійне опрацював: значної кількості матеріалу, написання рефератів та курсових, що потребує значних часових затрат часу у після навчальний час, у зв`язку із чим [PERSON] немає можливості влаштуватись на роботу, розмір заробітної плати на якій, виключив би додаткову необхідність його матеріального утримання батьками. Також, представник позивачів не погоджується із твердженням представника відповідача про відсутність визначених законом підстав для стягнення додаткових витрат на повнолітнього сина. В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. СК України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків. Відповідно до частини восьмої та дев`ятої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім"ї. Виходячи із змісту відзиву на позовну заяву Відповідач, в порушення принципу рівності обов`язків батьків щодо утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчатися намагається перекласти спільний обов`язок, щодо утримання сина, що навчається, на матір [PERSON] , що є порушенням норм закону. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Позивачами доведено, що повнолітній син сторін у справі навчається у вищому навчальному закладі та потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням. Він досяг повноліття та є молодшим за 23 років. Відповідач підтвердив отримання ним коштів у розмірі 6 000 доларів США, а також не заперечив стосовного того, що йому належить зазначений у позовній заяві транспортний засіб. Окрім того, не знаходить свого спростування те, що [PERSON] є працездатною особою та за своїм станом здоров`я і матеріальним становищем може виконувати обов`язки по утриманню повнолітнього сина. Відповідач не має на утриманні неповнолітніх дітей, осіб з інвалідністю та/чи батьків, що потребують фінансового забезпечення. [PERSON] надала належні та достатні докази понесення нею додаткових витрат, що пов`язані із особливостями розвитку спільного сина із Відповідачем, чого у відзиві на позовну заяву спростовано не було. Представник відповідача - адвокат Сампара Н.М. направила до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких вказує, що вартість частки [PERSON] у спільному майні подружжі становила 20 000 доларів, проте він зменшив її до 12 000 доларів США, таким чином уступивши на утримання сина 8 000 доларів США. Факт того, що вартість частки [PERSON] становить 20 000 доларів США, достеменно відомо позивачці [PERSON] та не заперечується нею у відповіді на відзив. А тому, представник відповідача вважає, що різниця між 20 000 доларів США та 12 000 доларів США, а саме 8 000 доларів США становить розмір фінансової допомоги, яку [PERSON] надав сину [PERSON] , що також не заперечується позивачами, останні лише вказують, що це не доведено. Щодо висловлювання позивачів про те, що земельна ділянка, що стала предметом погодження мирової угоди укладеної між [PERSON] та [PERSON] та затвердженої ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 23.06.2016 № 607/5573/16, придбана нею за власні кошти за час перебування у шлюбі із відповідачем, то вважає, що у матеріалах справи відсутні будь які докази того, що земельна ділянка придбана за особисті кошти позивачки [PERSON] , так як і відсутні докази, що будинок, що зведений на вказаній земельній ділянці, побудований за особисті кошти позивачки. Окрім цього, якщо кошти її особисті, тоді чому позивачка погодилася сплатити [PERSON] 12 000 доларів США, після реалізації земельної ділянки. Також, зазначає, що [PERSON] може працювати і це не спростовується аргументами, наведеними у відповіді на відзив, оскільки, відповідно до ст. 188 КЗпПУ, не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років, натомість, [PERSON] виповнилося 21 рік, а тому, він може поєднувати роботу з навчанням. Покликаючись на вказані обставини та те, що чинним законодавством не передбачено стягнення додаткових витрат на осіб, які досягли повноліття, просила відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Братівник І.В. заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач - [PERSON] та його представник - адвокат Сампара Н.М. у судовому засіданні заперечили проти позовних вимог та просили відмовити у їх задоволенні, покликаючись на обставини,що викладені у відзиві на позов. Також, просили суд взяти до уваги те, що відповідач не працевлаштований, не має доходів, у зв`язку із чим, немає можливості надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину. Судом установлено: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2001 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2016 року у справі №607/18898/15-ц. Вказана обставина установлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2016 року у справі №607/18898/15-ц та в силу частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 31 січня 2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №02, складений 03 січня 2002 року Зборівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Тернопільській області. Натепер [PERSON] , [INFO] досяг повноліття. Як убачається із копії Свідоцтва про шлюб, перекладеного з німецької на українську мову, виданого РАЦС міста Нюрнберг, Баварія, номер реєстрації [NUMBER] , [INFO] у м. Нюрнберг зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище Деппершмідт. (а.с.13) Судом установлено, що відповідач [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] . Згідно Договору про надання платної освітньої послуги №435 від 12 серпня 2020 року, укладеного між Технічним коледжем Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя в особі директора коледжу Калушки Володимира Павловича та замовником [PERSON] для здобувача фахової перед вищої освіти [PERSON] . Відповідно до п. 1 розділу І зазначеного договору, предметом договору є фінансові зобов`язання замовника щодо оплати освітньої послуги, яка надається здобувачу освітньо-професійного ступеня «фахового молодшого бакалавра» за спеціальністю 274 «Автомобільний транспорт» Коледжем. Згідно п. 1 розділу ІІІ вказаного Договору, загальна вартість основної послуги за весь строк навчання становить 35400 гривень. Пунктом 2 Розділу ІІІ передбачено, що вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить: 2020/2021 навчальний рік - І семестр - 8850 гривень, ІІ семестр - 8850 гривень; 2021/2022 рік: - І семестр - 8850 гривень, ІІ семестр - 8850 гривень. Відповідно до п. 3 замовник вносить плату щосеместрово не пізніше 20 серпня за І семестр та до 20 січня за ІІ семестр. Як убачається із квитанції №1180, виданої 12 серпня 2020 року Тернопільським відділенням №1 Акціонерного товариства «Юнекс Банк», позивачка [PERSON] оплатила вартість навчання за [PERSON] у сумі 35400 гривень (а.с.10). Згідно Довідки №01/23-419, виданої 21 жовтня 2021 року Відокремленим структурним підрозділом «Тернопільський фаховий коледж Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя», [PERSON] є студентом ІІ курсу (скорочена форма навчання) денної форми навчання відділення транспорту та інженерної механіки Відокремленого структурного підрозділу «Тернопільський фаховий коледж Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя» за спеціальністю 274 «Автомобільний транспорт» і навчається за кошти фізичної особи. Термін навчання з 01 вересня 2020 року по 30 червня 2022 року. Позивачка [PERSON] проживає разом із чоловіком Ойґен Деппершмідт у Федеративній Республіці Німеччина. Як убачається із наданих стороною позивачів копій роздруківок про переказ коштів, чоловік позивачки [PERSON] (Eugen Depperschmidt) регулярно направляє кошти [PERSON] , зокрема: [INFO] у сумі 200 євро, 11 березня 2021 року у сумі 500 євро, 17 березня 2021 року у сумі 400 євро, 08 квітня 2021 року у сумі 200 євро, 22 квітня 2021 року у сумі 200 євро, 17 травня 2021 року у сумі 400 євро, 03 червня 2021 року у сумі 300 євро, 01 липня 2021 року у сумі 200 євро, 02 серпня 2021 року у сумі 200 євро, 23 серпня 2021 року у сумі 200 євро, 03 жовтня 2021 року у сумі 200 євро. (а.с. 14-24). До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина. Відповідно до вимог ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). З аналізу вимог чинного законодавства вбачається, що при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. На підтвердження наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину [PERSON] представником позивачів долучено до матеріалів цивільної справи роздруківку Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, з якого убачається що 03 квітня 2019 року за відповідачем зареєстровано право власності на транспортний засіб МАРКИ «SKODA OCTAVIA», 2010 року випуску. Проте, факт державної реєстрації права власності на транспортний засіб, за відсутності інших доказів про майнове становище відповідача, не є достатнім доказом на підтвердження наявності у відповідача можливості надавати матеріальне утримання своєму повнолітньому сину, який продовжує навчання. Так, стороною позивачів не надано жодних доказів на підтвердження наявності у відповідача постійного місця роботи та стабільних доходів, наявності іншого зареєстрованого за відповідачем майна, окрім транспортного засобу. Натомість, відповідач заперечує доводи позивачів про наявність у нього можливості надавати матеріальну утримання повнолітньому сину. В обґрунтування своїх доводів відповідач зазначає про відсутність у нього постійного місця праці та доходів. Щодо доводів сторони відповідача про те, що позивачкою [PERSON] не у повному обсязі виплачено йому компенсацію за частку у спільному майні, що як вважає відповідач є його матеріальною допомогою для повнолітнього сина, суд зазначає наступне. Як убачається із долучених відповідачем матеріалів, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2016 року, постановленій у цивільній справі №607/5573/16-ц, визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якої сторони погодили, що [PERSON] який перебуває в статусі відповідача по справі визнав позовні вимоги [PERSON] та погоджується, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,15 га, що розташована на території смт. Великі Бірки, Великобірківської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області, кадастровий номер 6125255400:002:001:0912, являється особистою приватною власністю [PERSON] ; [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] грошові кошти у сумі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США після продажу земельної ділянки, житлового будинку, який повинен бути зведений на належній їй земельній ділянці за кадастр номером 6125255400:002:001:0912 та зданий в експлуатацію, але не пізніше 1 (одного) місяця з дня нотаріального посвідчення договору відчуження нотаріусом. Згідно заяви від 06 лютого 2017 року, засвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка В.І., [PERSON] отримав від [PERSON] 6000 доларів США, відповідно до умов мирової угоди від 23 червня 2016 року по справі №607/5573/16-ц. Проте, жодних доказів на підтвердження того, що недоплачена позивачкою відповідачу сума грошових коштів, а саме 6000 доларів США уступлена відповідачем на матеріальне утримання повнолітнього сина [PERSON] , суду не надано, відтак. Відтак суд критично сприймає зазначені доводи відповідача. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, з огляду на те, що позивачі не надали доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину [PERSON] на період навчання, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] аліментів на його утримання як повнолітнього сина, що продовжує навчання, до закінчення ним навчання, слід відмовити. Крім цього, суд приймає до уваги наявність у позивачки матеріальної можливості утримувати надавати повнолітньому сину фінансову. Так, Договором про надання платної освітньої послуги №435 від 12 серпня 2020 року, укладеним між Технічним коледжем Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя в особі директора коледжу Калушки Володимира Павловича та замовником [PERSON] для здобувача фахової перед вищої освіти [PERSON] передбачено, що вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 35400 гривень, яка вноситься протягом чотирьох навчальних семестрів у сумі по 8850 гривень за кожний семестр. Проте, у день укладення договору, а саме 12 серпня 2020 року позивачкою [PERSON] оплачено повну вартість навчання сина [PERSON] у сумі 35400 гривень, що свідчить про наявність у неї матеріальної можливості надавати допомогу повнолітньому сину. Щодо вимоги про стягнення із відповідача на користь позивачки [PERSON] додаткових витрат на повнолітнього сина, пов`язаних із його навчанням, суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15 та у постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року (справа № 622/373/16-ц; провадження № 61-1717 св 18). Відтак, правила та порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину, передбачені ст. 185 СК України, не можуть бути розповсюджені на відносини між повнолітньою дитиною та її батьками. З урахуванням наведеного, суд вважає, вимоги позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат, пов`язаних із навчанням є безпідставними та необгрунтованими. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed