Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину господарства, що складається з житлового будинку та прилежних до нього господарських споруд: дерев`яного сараю, цегляної літньої кухні, цегляної веранди, цегляного гаража, цегляного погреба, металевої криниці, дерев`яної огорожі, металевих воріт, що розташовані в [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02 листопада 2007 року вона та [PERSON] зареєстрували шлюб. В період перебування в шлюбі ними було придбано господарство в [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 05 грудня 2007 року. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу, власником домоволодіння є [PERSON] . Під час перебування у шлюбних відносинах, вони спільно проживали у вказаному домоволодінні, вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку. 15 травня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу, вони припинили спільне проживання з [PERSON] . Між ними була усна домовленість, що 1/2 частину вказаного домоволодіння [PERSON] подарує позивачу, або сплатить вартість, належної їй частки. [INFO] [PERSON] помер. На день його смерті він проживав у спірному домогосподарстві одиноко. У визначений законом шестимісячний строк, вона звернулася до нотаріуса із заявою про визнання за нею права власності на частину будинковолодіння. Нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на час смерті спадкодавця вона не перебувала з ним у родинних відносинах, а тому не входить до кола спадкоємців. Також з відповіді нотаріуса їй стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася рідна сестра [PERSON] - [PERSON] , яка надала всі необхідні документи для прийняття спадщини. За таких обставин, позивач звернулася до суду з вказаним позовом, вказавши відповідачем [PERSON] . Ухвалою суду від 16 січня 2019 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду, вирішено розгляд цивільної справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 11 квітня 2019 року задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса Радивилівського районного нотаріального округу Рівненської області Драновського Ю.М. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Троцюк В.О. Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року справа прийнята до свого провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. В обґрунтування поданої заяви вказує, що будь-яких усних домовленостей у [PERSON] з її братом [PERSON] щодо сплати коштів за частину будинковолодіння не було. Це підтверджується тим, що [PERSON] двічі зверталась до суду із позовами про поділ майна подружжя. що свідчить про наявний спір. Ухвалою суду від 15.04.2013 року позовну заяву [PERSON] повернуто позивачу. Ухвалою суду від 04.06.2014 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Окрім того, не відповідає дійсності твердження позивача про те, що [PERSON] на день смерті проживав одиноко, оскільки з 2013 року він проживав без реєстрації шлюбу з [PERSON] , яка здійснювала його догляд до дня смерті. Також, спадкоємцями після смерті [PERSON] є його діти [PERSON] та [PERSON] , про що нею було повідомлено нотаріусу. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Шевчук В.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Крім того зазначила, що вона з 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Спірний житловий будинок було ними придбано під час шлюбу та за спільні кошти. Право власності на житловий будинок за її згодою було зареєстровано за [PERSON] . Після розірвання шлюбу у 2013 році вони усно домовилися, що [PERSON] передасть право власності на 1/2 частину будинковолодіння на неї. В зв`язку з вказаною домовленістю, вона не вчиняла дій щодо поділу спільного майна подружжя. Після смерті її колишнього чоловіка [PERSON] вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Їй відомо, що також із заявою про прийняття спадщини звернулася сестра її колишнього чоловіка [PERSON] . Оскільки, у майні, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини є частка, яка належить їй, як колишньому подружжю, інакше оформити свої права щодо права власності вона не має можливості, що й змусило її звернутись до суду із вказаним позовом. Щодо посилання відповідача на те, що за її заявою двічі судом відкривалось провадження в справі щодо поділу спільного майна подружжя, вказала, що у жодній справі не було винесено рішення. Питання розподілу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на даний час не вирішено, вона змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Представник позивача адвокат Шевчук В.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Крім того зазначив, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа. Видача свідоцтва про право на спадщину можливе лише після спливу шести місяців після відкриття спадщини. Оскільки [PERSON] подано даний позов, відтак по вказаній спадковій справі жодних дій не вчиняється до вирішення позову. Свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] відповідачем не отримано. Разом з тим, [PERSON] позбавлена можливості у позасудовому порядку встановити, що майно, яке залишилося після смерті [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя та оформити право власності на свою частину такого майна. Вважає, що для даного виду спору строк позовної давності не встановлюються, оскільки предметом вказаного позову не є поділ майна подружжя, а визнання за позивачем права власності на належну їй частку у спільному сумісному майні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 12.11.2021 року позовні вимоги не визнала та зазначила, що позивач помилково визначила її як відповідача, оскільки вона не являється власником домоволодіння [ADDRESS] . Вказаний будинок був придбаний її братом [PERSON] в шлюбі з позивачем. Однак вказаний будинок був придбаний повністю за кошти покійного брата, які булт отримані від продажу іншого будинку. Шлюб між [PERSON] та позивачем було розірвано 15 травня 2013 року. Позивач двічі зверталась до суду із позовом про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 15.04.2013 року позовну заяву повернуто позивачу. В подальшому ухвалою суду від 04.06.2014 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Тобто, за життя [PERSON] питання поділу майна не вирішилось. [PERSON] втретє звернулась до суду щодо поділу майна подружжя лише 29.11.2018 року, після смерті [PERSON] та після звернення до нотаріуса щодо прийняття спадщини після його смерті. За таких обставин,просить застосувати до спірних правовідносин в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В подальшому відповідачем було подано заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши доводи позивача, її представника, відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] 02 листопада 2007 року уклали шлюб, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , актовий запис №90 від 22.11.2007 року (а.с.11). Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 грудня 2007 року [PERSON] є власником будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказане будинковолодіння складається з житлового будинку загальною площею 41,4 кв.м. та приналежних до нього господарських будівель та споруд: дерев`яного сараю, цегляної літньої кухні, цегляної веранди, цегляного гаражу, цегляного погребу, металевого колодязя, дерев`яної огорожі, металевих воріт, що знаходяться на неприватизованій земельній ділянці. (а.с.12) Зазначене будинковолодіння зареєстроване в Радивилівському районному бюро технічної інвентаризації відповідно до договору купівлі-продажу від 05.12.2007 року (а.с.13). Згідно до вимог ч.2 ст.325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, зі винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ст.69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно рішення Радивилівського районного суду від 15 травня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.19). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] за час перебування у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2007 року по 15.05.2013 року з [PERSON] , набув у власність будинковолодіння, яке розташоване в [ADDRESS] , яке складається з: житлового будинку та прилежних до нього господарських споруд: дерев`яного сараю, цегляної літньої кухні, цегляної веранди, цегляного гаража, цегляного погреба, металевої криниці, дерев`яної огорожі, металевих воріт. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, судам роз`яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована у випадку оспорення одним із подружжя поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як встановлено під час судового розгляду майно, яке являється спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , як під час перебування у зареєстрованому шлюбі, так і після його розірвання, не розділено та частки у вищевказаному будинковолодінні кожному з них в натурі не виділені. Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Прилуцької сільської ради Ківерцівського району Волинської області, [PERSON] , помер [INFO] , про що 24.01.2017 року складено відповідний актовий запис №4 (а.с.42). Як вбачається з довідки №275/2 про реєстрацію місця проживання особи, виданої Козинською сільською радою Рівненської області 07.07.2017 року, [PERSON] до смерті проживав одиноко в с.Добривода Радивилівського району Рівненської області (а.с.43). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Драновським Ю.М. за заявою [PERSON] , сестри покійного [PERSON] , було заведено спадкову справу. (а.с.39, 45) На даний час [PERSON] свідоцтво про право на спадщину не видано. [PERSON] в липні 2017 року звернулась до Радивилівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті колишнього чоловіка [PERSON] (а.с.50). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третьої статті 1296 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За таких обставин, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20.09.2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», п. 570). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27.06.2018 в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування ст. 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Разом з тим, обґрунтовуючи своєчасність звернення до суду з позовною вимогою про поділ майна подружжя, позивач посилається на ту обставину, що вона, як співвласник спірного майна, дізналася про порушення свого права власності 27.01.2017 року після смерті [PERSON] . Однак з даним твердженням не можна погодитися оскільки, як судом встановлено під час розгляду справи, позивач двічі зверталася до суду із заявами до [PERSON] про поділ майна подружжя - в березні 2013 року (справа №568/448/13-ц) та у вересні 2013 року (справа №568/1408/13-ц). Суд вважає, що у даній справі строк позовної давності належить обчислювати від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Такою датою суд визнає вересень 2013 року - тобто час звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. Враховую, що станом на час звернення з вказаним позовом (29.11.2018 року) пройшло понад три роки від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, суд вважає за можливе задовольнити заяву відповідача про застосування строків позовної давності та застосувати строки позовної давності, визначені ст. 72 СК України, тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, суд вважає за необхідне понесені позивачем судові витрати по справі залишити за ним.

Outcome: dismissed