Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

06 жовтня 2021 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 11 січня 2020 року у розмірі 10\~000 євро. Позивач посилається на те, що 11 січня 2020 року [PERSON] отримав від неї 10\~000 євро у борг та зобов`язався їх повернути. Договір позики був оформлений власноручною розпискою відповідача. Строк виконання відповідачем обов`язку по поверненню коштів у розписці не зазначений. 31 серпня 2021 року позивач направила на адресу відповідача вимогу про повернення боргу, яка залишилась невиконаною. 22 жовтня 2021 року на запит суду надійшли відомості про зареєстроване місце проживання відповідача [ADDRESS] . 25 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відзиву на позов не надійшло. Сторонами не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, також не надійшло заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Як передбачено статтями 1046-1048 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. З доданих до позовної заяви матеріалів видно, що 11 січня 2020 року [PERSON] була власноручно написана розписка, за змістом якої він взяв в борг у [PERSON] 10\~000 євро, які зобов`язується повернути (а.с.6). У своїх письмових поясненнях позивач [PERSON] зазначила, що 28 травня 2018 року [PERSON] взяв у неї в борг 100\~000 грн та 7000 доларів США, в подальшому просив відстрочити повернення боргу, посилаючись на матеріальні труднощі. 11 січня 2020 року відповідач власноручно написав розписку, в якій вказав, що взяв у борг 10\~000 євро, які зобов`язався повернути. Зазначений в розписці розмір боргу складає попередній борг відповідача 100\~000 грн та 7000 доларів США, які за згодою сторін були перераховані в євро по курсу на час складання розписки. Таким чином між сторонами був укладений належним чином договір позики, оформлений розпискою відповідача від 11 січня 2020 року. Оригінал розписки міститься у матеріалах справи (а.с.6). Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України). У розписці [PERSON] від 11 січня 2020 року термін повернення боргу не визначений. Письмова вимога про повернення грошових коштів за договором позики була направлена позивачем на адресу відповідача 31 серпня 2021 року (а.с.7-9). Станом на 16 листопада 2021 року, як зазначено у письмових поясненнях позивача, борг не повернуто. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Крім того у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника (в іноземній валюті та у гривневому еквіваленті), внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики від 11 січня 2020 року у розмірі 10\~000 євро підлягають задоволенню. Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 3108 грн 50 коп, що складає один відсоток ціни позову у гривневому еквіваленті станом на день пред`явлення позову, що підтверджується квитанцією № 7298255 від 24 вересня 2021 року (а.с.1). У зв`язку із задоволенням позовних вимог сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Як передбачено статтею 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Договором про надання правничої допомоги від 24 вересня 2021 року, ордером № 1056620 від 24 вересня 2021 року, та квитанцією (а.с.13-16) підтверджується здійснення позивачем витрат на юридичну допомогу адвоката у загальному розмірі 2000 грн, у тому числі складання позовної заяви 1500 грн, консультація - 500 грн. Зазначені витрати підтверджуються належними доказами і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved