Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

16.09.2019 р. позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, в якому просив суд: - визнати незаконним утримання ПДФО, ЄСВ та військовий збір з сум, призначених до виплати позивачу за рішенням суду від 13.05.2016 року у справі № 760/18557/15-ц та від 10.01.2019 у справі № 760/12366/18 у розмірі 23 502,41 грн. та 21 395,62 грн. відповідно, що складає 44 989,03 грн. за затримку розрахунку при звільнені. - визнати термін затримки розрахунку при звільненні з 15.03.2018 по 23.10.2019 та стягнути із відповідача суму середньої заробітної плати за затримку остаточного розрахунку при звільненні позивача 19.05.2014 за період з 15.03.2018 по 23.10.2019 у сумі 96 276,09 грн. у повному обсязі без утримання податків та обов`язкових платежів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 травня 2013 р. його було прийнято на роботу до Концерну «Військторгсервіс» МО України на посаду начальника Служби безпеки. Вказує, що 29 жовтня 2013 р. він був повідомлений про звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв`язку із втратою довіри). Стверджує, що дії керівництва мали незаконний характер, т.я. він не був посадовою особою, яка безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, що передбачено ч. 2 ст. 41 КЗпП України, а тому з метою захисту свого майнового права та інтересу, він звернувся з позовом до Солом`янського районного суду м. Києва. 16.05.2014 р. рішенням Солом`янського районного суду м. Києва його було негайно поновлено на посаді та з відповідача стягнуто 32892,33 грн. в якості виплати компенсації за вимушений прогул. Зазначає, що за рішенням суду його було поновлено на посаді та виплачено призначені грошові кошти. Посилається, що 19.05.2014 р. він звільнився за згодою сторін, однак при звільненні не було проведено повного розрахунку. Зокрема, не було виплачено грошову компенсацію за період знаходження на лікарняному у сумі 2314,43 грн. В зв`язку з чим, він звернувся до суду за захистом своїх прав. Вказує, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р. було частково задоволено позов до Концерну «Військторгсервіс» МО України та вирішено стягнути 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31.08.2016 р., було скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р., та у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» МО України про стягнення коштів: 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та призначено сплату судового збору у сумі 1390,85 грн. Постановою Верховного суду України від 30.01.2018 р., було скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 31.08.2016 р. та залишено в силі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р. в частині стягнення грошових коштів: 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 120525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач зазначає, що відповідно до його заяви про виплату грошей за рішенням суду від 14.03.2018 р. Вх. № 698, Концерном «Військторгсервіс» у добровільному порядку були виплачені кошти, призначені за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р. в частині стягнення грошових коштів: 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 120 525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто станом на дату винесення рішення судом першої інстанції. При цьому відповідачем було фактично виплачено позивачу 2314,43 грн. за листками непрацездатності та 97 022,77 грн. за затримку розрахунку при звільненні. Позивач вважає, що відрахування із встановленої судом суми 120 525,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні оподаткування ПДФО, ЄСВ та утримання військового збору є проти правним, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не заробітною платою для цілей оподаткування ПДФО, ЄСВ та утримання військового збору. Крім того, відповідачем не виконано зобов`язання щодо виплати середньоденної заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні - по день фактичного розрахунку, а тому рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.05.2019 року, було стягнуто із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14.05.2016 року по 14.03.2018 року в сумі 109 721,13 грн. На підставі даного рішення позивачем було подано відповідачу заяву про виплату грошей за рішенням суду від 20.06.2019 вх. № 1821 та Концерном «Військторгсервіс» у добровільному порядку були виплачені кошти, призначені за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 р. Кількома траншами, останній із яких відбувся 04.09.2019 року. Загальна сума виплати становить 88 325,51 грн. Таким чином позивач вказує, що відповідачем знову відраховано із встановленої судом суми 109 721,13 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні оподаткування ПДФО, ЄСВ та утримання військового збору, що є проти правним, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не заробітною платою для цілей оподаткування ПДФО, ЄСВ та утримання військового збору. Станом на 16.09.2019 час затримки виплати належних позивачу сум при розрахунку відповідно до рішення суду від 10.01.2019 р., тобто від 15.03.2018 становить 375 робочих днів. Встановлений судом середньоденний заробіток складає 240,09 грн. Сума грошових вимог складає: 375 * 240,09 грн. = 90 033,75 грн., які позивач просив стягнути з відповідача. 16.09.2019 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому-судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 23.10.2019 року позивачем подано до суду заяву на виконання вимог ухвали суду від 18.09.2019 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.10.2019 у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. 28.05.2020 року представником відповідача Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України до суду було подано відзив на позовну заяву про стягнення середньої заробітної плати, відповідно до якого представник просить позовну заяву залишити без задоволення. У поданому відзиві представник відповідача посилається на те, що позивач уже скористався своїм правом щодо стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Посилається, що відповідачем було виконано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. При цьому посилається, що із сум, які стягнуті рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 було утримано ПДФО у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5 % відповідно Листа Державної податкової служби № 1904/6199-00-04-07-03-15/іпк від 16.12.2019. З урахуванням викладеного вище просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 17.06.2020 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач повністю підтримує свої позовні вимоги, а із запереченнями відповідача, викладеними у відзиві, повністю не погоджується, вважає необґрунтованими та такими, що містять лише суб`єктивні думки про нібито виконання своїх обов`язків за рішенням суду перед позивачем. 25.06.2020 року представником відповідача Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України до суду було подано заперечення на відповідь на відзив. 08.12.2020 року позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій останній росив стягнути із відповідача на користь позивача затримку розрахунку при звільненні яка станом на 24.11.2020 року складає 161 820,66 грн. 22.07.2021 року позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій останній росив стягнути із відповідача на користь позивача затримку розрахунку при звільненні яка станом на 21.07.2021 року складає 200 715,24 грн. 06.10.2021 року позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій останній росив стягнути із відповідача на користь позивача затримку розрахунку при звільненні яка станом на 04.10.2021 року складає 213 199,92 грн. Сторони у судове засідання не викликалися оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що з 20.05.2013 року [PERSON] працював у Концерні «Військторгсервіс» МО України на посаді начальника служби безпеки. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.05.2014 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді начальника служби безпеки Концерну «Військторгсервіс» з 28 жовтня 2013 р. та стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 32 892,33 грн. Наказом №74-а від 19.05.2014 року позивач був звільнений з роботи за п. 1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін). Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що при звільненні не було проведено повного розрахунку. Зокрема, не було виплачено грошову компенсацію за період знаходження на лікарняному у сумі 2314,43 грн. В зв`язку з чим, він звернувся до суду за захистом своїх прав. Встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 р., позов [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, 3-я оосба: Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, коштів за лисками непрацездатності, інденсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, було задоволено частково. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на користь [PERSON] 2 314, 43 гр. коштів за листками непрацездатності та 120525, 18 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2014 по 13.05.2016. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 р., рішення апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за листками непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення з [PERSON] на користь Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1390 грн. 85 коп. скасовано. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 р. в частині стягнення грошових коштів за листками непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.05.2019 року, було стягнуто із Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14.05.2016 року по 14.03.2018 року в сумі 109 721,13 грн. Як вказує у позові позивач та не заперечує відповідач, на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2016 р. відповідачем добровільно було виплачено позивачу 2 314,43 гр. лікарняних та 97 022,77 грн. за затримку розрахунку при звільнені. Позивач зазначає, що відповідачем незаконно утримано із присудженої рішенням суду від 13.05.2016 р. суми затримки розрахунку при звільнені 23 502,41 грн. в якості ПДФО, ЄСВ та військового збору. Крім того, із наданої позивачем виписки вбачається, що на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 р. відповідачем позивачу було виплачено середній розрахунок за час затримки розрахунку при звільненні у наступному розмірі: 10.07.2019 р. - 28 325,51 грн.; 18.07.2019 р. - 10 000,00 грн.; 25.07.2019 р. - 10 000,00 грн.; 02.08.2019 р. - 10 000,00 грн.; 09.08.2019 - 10 000,00 грн.; 27.08.2019 р. - 10 000,00 грн.; 04.09.2019 р. - 10 000,00 грн., що разом складає 88 325,51 грн. Позивач зазначає, що відповідачем незаконно утримано із присудженої рішенням суду від 10.01.2019 р. суми затримки розрахунку при звільнені 21 395,62 грн. в якості ПДФО, ЄСВ та військового збору. З урахуванням викладеного вище, позивач просив суд визнати незаконним утримання ПДФО, ЄСВ та військового збору з сум, призначених до виплати позивачу за рішенням суду від 13.05.2016 року у справі № 760/18557/15-ц та від 10.01.2019 у справі № 760/12366/18 у розмірі 23 502,41 грн. та 21 395,62 грн. відповідно, що складає 44 989,03 грн. за затримку розрахунку при звільнені. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні суду. Державна фіскальна служба України у листі від 9 березня 2016 року №665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п.164.2.20 п.164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п.161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Вказане відповідає правовим висновкам висвітлених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа № 401/1813/16-ц. Доказів того, що відповідачем було утримано також ЄСВ матеріали справи не містять та суду не надано. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було утримано із ПДФО та військовий збір у розмірі 19,5 % з сум, призначених до виплати позивачу за рішенням суду від 13.05.2016 року у справі № 760/18557/15-ц у розмірі 23 502,41 грн. та рішенням суду від 10.01.2019 у справі № 760/12366/18 у розмірі 21 395,62 грн., а тому вимоги позивача у цій частині не підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 р. було стягнуто із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі з 14.05.2016 р. по 14.03.2018 р. у сумі 109 721,13 грн. Дане рішення суду набрало законної сили 25.05.2019 р. та було фактично виконано відповідачем лише 04.09.2019 р., що підтверджується копією виписки наданою позивачем. Відповідач не заперечує та не оспорює даного факту. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача суму середньої заробітної плати за затримку остаточного розрахунку при звільненні за період з 15.03.2018 (з наступного дня неврахованого рішенням від 10.01.2019 р.) 04.10.2021 року (дату заяви про збільшення позовних вимог) у розмірі 213 199,92 грн. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку по заробітній платі - за період з 11.01.2019 р. (наступного дня після ухвалення рішення у справі № 760/12366/18) по 04.09.2019 р. (день фактичного виконання рішення суду у справі № 760/12366/18). При цьому суд не вбачає підстав для стягнення середнього заробітку починаючи із 15.03.2018 по 10.01.2019 року, оскільки дані вимоги були предметом розгляду у справі № 760/12366/18, та після ухвалення рішення від 10.01.2019 у відповідача не було обов`язку із сплати коштів за даний період. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами), середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача, згідно довідки №04/2375 від 13.11.2018 р., виданої Концерноми «Військторгсервіс» Міністерства оборони України становить 240 грн. 09 коп. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку по заробітній платі - за період з 11.01.2019 по 04.09.2019 складає 56 661,24 грн. (236 днів х 240,09 грн. середньоденного заробітку). Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім цього із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 566,61 грн.

Outcome: partial