Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач з 4 квітня 2019 року працювала менеджером з організації консультативних послуг Фізичної особи підприємця [PERSON] . 30.07.2021 охорона орендодавця офісу за адресою: [ADDRESS] , друкарня « [INFO] », за розпорядженням [PERSON] перестала допускати [PERSON] , до її робочого місця, розташованого в зазначеній друкарні, в результаті чого вона фізично не могла користуватися комп`ютерним обладнанням, програмним забезпеченням, друкарським обладнанням, тощо. Крім того, відповідач змінила паролі до робочої електронної пошти чим заблокувала позивачу, як працівнику, доступ до клієнтської бази позивача. 02 серпня 2021 року, позивач звернулася до ФОП [PERSON] за роз`ясненнями таких її дій та до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з заявою про порушення трудових прав з боку роботодавця ФОП [PERSON] , а 06 серпня 2021 року звернулася з заявою про порушення трудових прав до Головного управління Державної Податкової Служби у Дніпропетровській області. На початку листопада 2021 року після надісланих уточнень позивач отримала відповідь від ГУ Держпраці у Дніпропетровській області про створення їй перешкод. 15.11.2021 ФОП [PERSON] надала позивачу ксерокопію Наказу про звільнення «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021» яким звільнено позивача із займаної посади 30.07.2021. Вважає вказане звільнення таким, що не відповідає трудовому законодавству. З врахуванням наведеного позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ ФОП [PERSON] № 3008-1К «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021» від 30.07.2021 «Про звільнення» [PERSON] , менеджера по організації консультативнім послуг, з займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновити [PERSON] , на роботі ФОП [PERSON] на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 30.07.2021. Стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] середню заробітну тату за час вимушеного прогулу з 30.07.2021 до дня поновлення на роботі. Представник позивача надав суду заяву в якій просив розглянути справу без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав письмові пояснення в який наполягав на задоволенні позову з підстав в ньому викладених. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, надала відзив з додатками в якому просила відмовити в задоволенні позову з підстав правомірності звільнення позивача. Наголосила на тому, що позивач неодноразово не з`являлась на робоче місце, про що було складено акти про відсутність на робочому місці, неодноразово попереджалась про необхідність дотримання трудового законодавства України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши, матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважаю, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Встановлено, що позивач з 4 квітня 2019 року працювала менеджером з організації консультативних послуг Фізичної особи підприємця [PERSON] , що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] (сторінка 25) про прийняття на посаду згідно наказу № 0304-2К від 03.04.2019, «Трудовим договором між працівником і фізичною особою», укладеним між працівником [PERSON] та ФОП [PERSON] , Довідкою форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України. Відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що 30.07.2021 охорона орендодавця офісу за адресою: [ADDRESS] , друкарня « [INFO] », за розпорядженням [PERSON] перестала допускати [PERSON] , до її робочого місця, розташованого в зазначеній друкарні, в результаті чого вона фізично не могла користуватися комп`ютерним обладнанням, програмним забезпеченням, друкарським обладнанням, тощо. Крім того, відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що [PERSON] змінила паролі до робочої електронної пошти чим заблокувала позивачу, як працівнику, доступ до клієнтської бази. 02 серпня 2021 року, позивач звернулася до ФОП [PERSON] за роз`ясненнями таких її дій та до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з заявою про порушення трудових прав з боку роботодавця ФОП [PERSON] , а 06 серпня 2021 року звернулася з заявою про порушення трудових прав до Головного управління Державної Податкової Служби у Дніпропетровській області. На початку листопада 2021 року після надісланих уточнень позивач отримала відповідь від ГУ Держпраці у Дніпропетровській області про створення їй перешкод (а.с. № 14-24). 15.11.2021 ФОП [PERSON] надала позивачу ксерокопію Наказу № 3008- 1К від 30.07.2021 «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021» яким звільнено позивача із займаної посади 30.07.2021, в якому було зазначено: «Звільнити менеджера по організації консультативних послуг [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) з займаної посади за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України 30 липня 2021 року». Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» узагальнено судову практику і зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Частиною третьою статті 149 КЗпП України визначено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 № 9, якою керуються суди при розгляді спорів, пов`язаних із незаконними звільненнями працівників, роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Як вказано Верховним Судом у постанові від 06 березня 2018 року у справі №235/2284/17, основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відсутність таких пояснень не перешкоджає застосуванню стягнення, якщо власник зможе довести те, що пояснення від працівника він зажадав, але працівник їх не дав. Як правило, таким доказом є акт, складений за підписом кількох осіб на підтвердження відмови працівника дати пояснення по суті порушення трудової дисципліни. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Відповідно до частини першої, другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд критично оцінює заперечення відповідача проти задоволення позову з підстав правомірності звільнення позивача, оскільки відсутні відомості про належне повідомлення позивача про складені акти, відповідачем сплачено в повному обсязі позивачу заробітну плату до 30.07.2021, що підтверджує доводи позивача про виконання нею посадових обов`язків, а інших належних та достатніх доказів на підтвердження заперечень відповідача суду не надано, а судом не встановлено. На підставі викладеного позовні вимоги позивача щодо визнання протиправними та скасування наказу ФОП [PERSON] № 3008-1К «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021» від 30.07.2021, поновлення на роботі підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не були дотримані вимоги законодавства України при звільнені працівника на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Відтак на підставі ст. 235 КЗпП України підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення 30.07.2021 по 04.05.2022. У зв`язку з вищевикладеним, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. На підставі\~викладеного,\~ст.\~ст.\~40,43,49-2,\~235,\~237-1\~КЗпП України,\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.92\~№ 9\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів»\~(зі\~змінами та\~доповненнями)\~та

Outcome: approved