Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свій позов тим, що 16 серпня 2020 року між ним та відповідачем був укладений договір позики коштів, який був оформлений у вигляді розписки, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі 170000 гривень, які в свою чергу останній отримав у відділенні банку, де і передав позичальнику вказану суму коштів. [PERSON] зобов`язався до 19 серпня 2021 року повернути позику з відсотками в загальній сумі 200000 гривень, у випадку прострочення платежу, зобов`язався сплатити пеню у розмірі 1% від 200000 гривень, за кожен день прострочення. До обумовленої дати [PERSON] борг не повернув, тобто умови договору не виконав, тому позивач просить стягнути з нього заборгованість в сумі 362000 гривень. Уточнивши позовні вимоги, позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, станом на 03 лютого 2022 року, в сумі 502000 гривень. Представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили їх задовольнити, про що надали до суду відповідні заяви, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, шляхом надсилання на адресу його фактичного проживання судових повісток, заперечень проти позову не надав, причин неявки до суду не повідомив. До суду повернулись поштові конверти з відміткою про "закінчення терміну зберігання", що свідчить про небажання адресата отримувати поштову кореспонденцію. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі, оскільки позивач проти цього не заперечує. Суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 16 серпня 2021 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] кошти у сумі 170000 гривень, на підтвердження чого [PERSON] надав [PERSON] письмову розписку, у якій зазначив що зобов`язується повернути суму у повному розмірі з відсотками 200000 гривень станом на 19 серпня 2021 року. У разі прострочення платежу зобов`язався сплатити пеню у розмірі 1% від 200000 гривень за кожен день прострочення(а.с.13). Із розрахунку заборгованості викладеного в уточненому позові вбачається, що 1% від 200000 гривень становить 2000 гривень, кількість днів прострочення платежу становить 166 календарних днів. Тобто 2000 грн. х 166 днів = 332000 гривень - розмір плати за прострочення погашення боргу за розпискою. 332000 грн. + 170000 грн.(сума боргу за розпискою) = 502000 гривень - загальна сума боргу за договором позики від 16 серпня 2021 року. Із банківської квитанції від 16 серпня 2021 року вбачається, що [PERSON] отримав готівкою 170000 гривень у відділенні АТ "Приватбанк"(а.с.14). В судовому засіданні оглянуто фотографію із зображення чоловіка, схожого із фотографією у паспорті [PERSON] , на столі перед яким знаходяться готівкові кошти, та який тримає рукою розписку про отримання коштів, зовні схожою з розпискою про отримання коштів від 16.08.2021 року, оглянутою в судовому засіданні(а.с.8-11, 15). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Таким чином суд вважає доведеним факт укладання сторонами договору позики з дотриманням вимог щодо його форми. Із змісту статті 526 ЦК України випливає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі та договорі та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved