Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON] , [PERSON] \~про визнання\~їх такими,\~що втратили\~право користування\~жилим приміщенням\~-будинку [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачі та їх малолітня донька [PERSON] у вказаному будинку зареєстровані, але не проживають за вказаною адресою близько двох років і в добровільному порядку відмовляються знятись з реєстрації. Позивач надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, відзив не надали, тому суд, у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані письмові докази, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку. За положеннями ст.41, 47 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ч.1 ст.321\~ЦК\~України право власності є непорушним. Згідно положень ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Відповідно до статті 72\~ЖК\~Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] виданого реєстраційною службою Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 14 квітня 2015 року, та даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36237122 від 14 квітня 2015 року згідно якого [PERSON] є власником житлового будинку (а.с.9-10). За даними актів про не проживання особи за місцем реєстрації підтверджується, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані в [ADDRESS] фактично не проживають за вказаною адресою(а.с.13,14,15). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 01 грудня 2021 року посвідченого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Білявською Т.П., зареєстровано в реєстрі №1050 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №287766416 від 01 грудня 2021 року, власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до висновку служби в правах дітей Кривоозерської селищної ради, [PERSON] , [INFO] має інше облаштоване житло за адресою [ADDRESS] , яке належить їй на праві власності, тому права малолітньої [PERSON] , [INFO] , при задоволенні позову не будуть порушенні. Аналіз статей 71, 72\~ЖК\~Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК\~Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Належні та допустимі докази на підтвердження наявності поважних причин не проживання відповідача у спірному жилому будинку - відсутні. \~ \~ \~ \~ \~Враховуючи,\~\~що відповідачі\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та їх\~малолітня донька\~ [PERSON] \~відсутні за\~зареєстрованим\~місцем\~проживання більше\~одного\~року,\~фактично\~проживають в\~іншому житловому\~приміщенні,\~проте в\~добровільному порядку\~переоформити реєстрацію\~місця проживання\~відмовляються,\~тому є\~підстави для\~визнання їх\~такими,\~що втратили\~права користування\~житловим приміщенням\~ -\~будинку [ADDRESS] .

Outcome: approved