Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить частина земельної ділянки кадастровий номер 2610400000:08:007:0018, що за адресою: [ADDRESS] , інша частина земельної ділянки належить її сину [PERSON] . Належна позивачу земельна ділянка межує із домоволодінням відповідача, яка разом зі своєю дочкою [PERSON] самовільно захопила частину землі [PERSON] , розміром 8 м.кв., а саме 7 м.кв. вздовж огорожі за гаражем - встановлена тимчасова споруда з дощок і 1 м.кв. - встановлена огорожа на бетонній основі. Оскільки, відповідач добровільно відмовляється звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, органами місцевого самоврядування спір між сторонами не може бути вирішено з причин перебування належної позивачу земельної ділянки у приватній власності, поліція вказує на відсутність складу кримінального правопорушення, а Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області проводить перевірку за заявою позивача, остання звернулась до суду із позовом, в якому просить: зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] самовільно заховлено частину земельної ділянки, яка належить їй на праві власності розміром 8 м.кв. (7 м.кв. вздовж огорожі за гаражем і 1 м.кв. на межі) та перенести огорожу відповідно до межі її земельної ділянки згідно кадастрового плану земельної ділянки №2610400000:08:007:0018; стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 21.12.2020 відкрито провадження у даній справі, вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. 19.03.2021 на адресу суду від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому вказує, що із позовом не погоджується, так як жодних перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачу не чинить. Повздовж гаражу не встановлювала тимчасової споруди із дощок, а на своїй земельній ділянці, розібравши стару шопу, спорудила вбиральню, яка примикає до сараю, належного [PERSON] . Сам факт того, що вона розібрала свою шопу, від чого з`явилось більше місця, ще не означає, про зайняття земельної ділянки позивача. У зв`язку із наведеним, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 29.03.2021 на адресу суду від позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій зазначено, що згідно ситуаційного плану в масштабі 1:5000, який є додатком до технічної документації позивача, земельна ділянка перебуває у власності останньої і межує із земельною ділянкою відповідача - від «Г» до «Д». Жодних шоп, вбиралень із дощок чи іншого майна на момент погодження меж та їх передачі позивачу на належній їй земельній ділянці споруджено не було. Відповідач спорудила вбиральню із дощок та огорожу на земельній ділянці [PERSON] . При цьому, земельна ділянка, яка перебуває у користуванні відповідача не сформована в натурі, коли земельна ділянка позивача сформована та внесена у кадастрову карту. У зв`язку із наведеним, [PERSON] вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, а наведене у відзиві їх не спростовує. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області 11.01.2021 подав суду письмові пояснення, в яких зазначає, що листом Управління №С-165/0-304/6-40 від 27.07.2020 [PERSON] була проінформована про те, що для встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки їй необхідно здійснити комплекс заходів, пов`язаний із визначенням та відновленням її меж, із залученням відповідних сертифікованих спеціалістів в порядку передбаченому ч. 1 ст. 107 ЗК України. Оскільки, до повноважень Головного управління не відноситься здійснення кадастрової зйомки, яка проводиться з метою визначення та відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, визначення площі самовільно зайнятих земельних ділянок, перевірка спрямована на становлення факту самовільного зайняття земельної ділянки [PERSON] проведена не була. Представник третьої особи просив врахувати дані пояснення при прийнятті рішення, а розгляд справи провести у його відсутності. У судове засідання сторони не з`явились. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними засобами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги і заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.05.2005 року та Витягу з Державного земельного кадастру [PERSON] є власником земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер №2610400000:08:007:0018, в якому також зазначено, що 18.07.2007 року нотаріус посвідчив договір дарування частини вказаної земельної ділянки площею 0,0468 га . Згідно договору дарування від 18.07.2007 року [PERSON] подарувала [PERSON] частину належної їй земельної ділянки площею 0,0468 га, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , та відповідно до акту від 30.11.2007 року встановлено границі земельної ділянки [PERSON] внатурі. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.11.2016 року [PERSON] є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0532 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вищевказане встановлене постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі №345/1231/16-ц від 16.09.2020, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] зверталась з приводу порушення меж її земельної ділянки до Управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (а.с. 34-36, том №1). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статті 41 Конституції України визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням; при здійсненні права власності власник зобов`язаний дотримуватися вимог закону і моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Частиною першою ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. «г» та п. «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Згідно з частиною другою статті 358 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Постановою Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам першої та апеляційної інстанцій роз`яснюється про те, що спори щодо додержання правил добросусідства - обов`язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), - розглядаються судами відповідно до статей 103 - 109 ЗК і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов). Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №599/340/16. У відповідності до ч. 3, 5 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач відповідно до вимог процесуального закону зобов`язаний надати суду належні та допустимі докази, які б підтверджували існування права користування земельною ділянкою та існування перешкод в користуванні земельною ділянкою. Так, за клопотанням позивача судом тричі призначалась земельно-технічна експертиза . Так, 25.01.2021 ухвалою суду задоволено клопотання позивача та призначено земельно-технічну експертизу (а.с. 61-63, том №1), яка не проведена, так як експерту не було надано всіх необхідних документів та не забезпечено огляд об`єктів дослідження (а.с. 111-112, том №1). 08.09.2021 за клопотанням [PERSON] судом знову призначено судову земельно-технічну експертизу (а.с. 225-227, том №1), яка не була проведена експертом у зв`язку із ненаданням вихідних даних, необхідних для проведення дорученої судової експертизи (а.с. 9-10, том №2). 21.12.2021 за клопотанням представника позивача судом втретє призначено судову земельно-технічну експертизу (а.с. 20-22), яка знову ж таки не була проведена експертом у зв`язку із ненаданням вихідних даних, необхідних для проведення дорученої судової експертизи (а.с. 30-31). Жодна із вище призначених експертиз не оплачувалась позивачем, хоча ухвалами суду на неї був покладений такий обов`язок. Згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З огляду на наведене, суд відмовляє у встановленні фактів: встановлення за гаражем огорожі на бетонній основі та тимчасової споруди з дощок, яка належить [PERSON] у межах земельної ділянки з кадастровим номером 2610400000:08:007:0018, яка знаходиться у приватній власності [PERSON] ; накладення фактичних меж земельної ділянки належної [PERSON] на межі земельної ділянки з кадастровим номером 2610400000:08:007:0018 згідно правовстановлюючих документів на неї. Із наведеного вбачається, що під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів. Проте, позивачем, як власником, заявлені вимоги щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, однак доказів, які б свідчили про порушення відповідачем її прав, до суду не надано. З огляду на предмет позову та обставини справи, враховуючи норми права, якими регулюються вказані правовідносини, суд вважає позовні вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими відповідними доказами. Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed