Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» (далі по тексту - ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», відповідач) про захист прав споживача, визнання безпідставним нарахування заборгованості та зобов`язання вчинити дії. В позовних вимогах позивач просить зобов`язати ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» здійснити перерахунок та скасувати нарахування послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з листопада 2019 року по січень 2022 року. Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] та відповідно до умов договору «Про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території» від 06.09.2005 користується послугами з утримання будинку та прибудинкової території, наданими відповідачем ТОВ «Ковальська-Житлосервіс». Починаючи з листопада 2019 року відповідач проводить розрахунок за надані позивачу вищевказані послуги, на підставі самому собі встановленому тарифу - 6,52 грн./кв.м., шляхом самовільного корегування скасованого тарифу 6,80 грн./кв.м., встановленого розпорядженням КМДА № 1444 від 15.11.2017 за власним бажанням шляхом виключення з нього послуги з вивезення сміття. Позивач не заперечує, що відповідачем дійсно надавались та надаються послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак у процесі надання житлово-комунальних послуг відповідачем було допущено ряд порушень вимог законодавства та законних прав споживача, а саме: незаконне самовільне встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги; необґрунтоване нарахування плати за житлово-комунальні послуги; ненадання інформації про житлово-комунальні послуги, структуру/ціни послуги. Вважає, що дії відповідача щодо нарахування послугу з утримання будинку та прибудинкової території за тарифом 6,52 грн./кв.м., починаючи з листопада 2019 року по січень 2022 року є неправомірними. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Каліушко Ф. А. від 24.01.2022 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у судове засідання. 21.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. 06.05.2005 між позивачем та відповідачем укладено договір про участь у витратах на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно з п. 1, п. 2.2.4 цього договору відповідач забезпечує обслуговування та поточний ремонт житлового будинку та прибудинкової території у будинку за адресою: [ADDRESS] , у якому знаходиться квартира позивача, загальною площею 94,80 кв.м., а співвласник зобов`язується не пізніше 1-го числа наступного місяця вносити плату на рахунок підприємства пропорційно його частині власності в будинку і в розмірах, визначених чинним законодавством, за надані послуги. Відповідно до п. 8.3 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)від 09.03.2011 № 307 «Про впорядкування надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в м. Києві» виконавець зобов`язаний при зміні тарифів на послуги доводити таку інформацію до відома споживачів без внесення відповідних змін до укладених договорів про надання послуг. В той же час, позивач не заперечував факту надання житлово-комунальних послуг в його квартиру. Внаслідок невиконання своїх договірних зобов`язань, відповідач вимушений був звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 14 929,43 грн. (справа № 753/21886/21). Зміст відзиву, поданого позивачем у вищевказаній справі, співпадає з викладеними у даній позовній заяві про порушення прав споживача житлово-комунальних послуг. Окрім того, позивачем не було подано до суду жодних актів-претензій з приводу ненадання чи надання неналежної якості послуг, що підтверджує дотримання відповідачем при наданні житлово-комунальних послуг вимог щодо кількісних та якісних показників зазначених послуг. Зауважив, що рішенням у справа № 753/21886/21 вже встановлено та доведено факт надання відповідачем житлово-комунальних послуг в будинку [ADDRESS] . На підставі вищезазначених обставин просить відмовити у задоволенні позову. 23.02.2022 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачем підтримав обставини, зазначені ним у позовній заяві та просив задовольнити позов в повному обсязі. 22.04.2022 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представником відповідача наголошено на ту обставину, що у рішенні Дарницького районного суду м. Києва у справі про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, в якій [PERSON] , скористався своїм правом та подав відзив у вказаній справі, встановлено та доведено законність і обґрунтованість цін/тарифів наданих відповідачем в будинку [ADDRESS] . Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з чч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Як встановлено судом, відповідач є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] та здійснює господарську діяльність із утримання, обслуговування, експлуатації житлового та нежитлового фонду комунальної власності району, а також здійснює контроль за додержанням встановленого порядку використання жилих і інших приміщень житлового фонду та виконання громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями. Відповідно до ст. 175 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов`язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою. Крім того, судом також встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі по тексту - ЗУ «Про житлово-комунальні послуги») визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим, ст. 4 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління. Так, 06.09.2005 між ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» та [PERSON] укладено договір про участь у витратах на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно з пунктом 1 цього договору відповідач забезпечує обслуговування та поточний ремонт житлового будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.2.4 вказано договору співвласник зобов`язується не пізніше 1-го числа наступного місяця вносити плату на рахунок підприємства пропорційно його частині власності в будинку і в розмірах, визначних чинним законодавством, за надані послуги, а саме: диспетчеризація і технічне обслуговування ліфтів, вивіз побутових відходів, обслуговування будинкових вузлів обліку, їх стандартизації і метрології, обслуговування водостоків, люків, димовентиляційних каналів, протипожежної автоматики, внутрішніх та зовнішніх тепло- та електропроводів будинку, дезінфекцію, дератизацію, послуги аварійної служби, підготовку будинку до експлуатації у зимовий період, електроенергію на роботу ліфтів, на освітлення сходових кліток, опалення місць загального користування, воду на миття та полив прибудинкової території, матеріальні витрати по утриманню будинку, витрати на утримання адміністративного приміщення, апарату управління та персоналу підприємства, санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень будинку, технічне обслуговування, комунальні та інші платежі, передбачені чинним законодавством України. Пунктом 3-1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189 від 09.11.2017 передбачено, що договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, укладені до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуг з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі вивезення побутових відходів за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладені за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо згідно з такими договорами передбачено більше ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Виконавець зобов`язаний при зміні тарифів на послуги доводити таку інформацію до відома споживачів без внесення відповідних змін до укладених договорів про надання послуг (Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.03.2011 № 307. Згідно з ст. 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком. За таких обставин, проведення зборів співвласників, визначення управителя належить до компетенції співвласників. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Стаття 1 вказаного Закону визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач, згідно з положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» має право, зокрема,: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги, згідно із законодавством і умовами укладених договорів; на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості; на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх використання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Індивідуальний споживач, згідно з положеннями ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язаний, зокрема: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Позивачем не заперечується факт надання відповідачем житлово-комунальних послуг в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (із змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. За змістом статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з пунктом 14.1.11 статті 14 Податкового кодексу України визначено термін «безнадійна заборгованість» - це заборгованість за зобов`язаннями щодо яких минув строк позовної давності. Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року N 237, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за № 725/4018, затверджено Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «дебіторська заборгованість» (з наступними змінами і доповненнями), яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності. У пункті 4 вказаного Положення визначено поняття безнадійної дебіторської заборгованості як поточної дебіторської заборгованості, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності. Відповідно до пункту 11 Положення виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів боржником або за якою минув строк позовної давності. Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26.12.2003 року №242 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.01.2004 року за №106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув. Враховуючи зазначене, прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб`єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства. Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року №61 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за №497/4718. Таким чином, виходячи із розуміння Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Податкового кодексу України та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року №237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок відкритий на конкретного споживача у підприємства-виконавця житлово-комунальних послуг є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства-виконавця і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто підприємства-виконавця. Крім того, зобов`язання споживача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. До такого висновку прийшла колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 6-3986св14. Згідно з положеннями статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг. Враховуючи що вимоги чинного законодавства не передбачають списання заборгованості, в той же час положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначали випадки, в яких може бути здійснено перерахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги. Оскільки такий спосіб як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості ст. 16 ЦК України та іншими законами не визначений, а тому вимоги цього позову задоволені бути не можуть. Засіб захисту, що визначається ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості, не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому не підлягає розгляду в судовому порядку. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17), оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. У даній справі нарахування послуг з утримання будинку та прибудинкової території є претензією та не свідчить про порушення прав споживача, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі № 234/18252/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі № 522/12901/17-ц та постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 344/16988/14-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з чч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, даною нормою закону не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як зобов`язання виконання конкретних пунктів з Правил утримання жилих будинків і прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 № 76. Не передбачені такі способи захисту як і визнання безпідставними нарахування плати за утримання будинку і прибудинкової території в умовах відсутності сформованого виконавцем послуг; зобов`язання сформувати тариф на утримання будинку і прибудинкової території і подання його на погодження органу місцевого самоврядування; визнання незаконними застосування тарифів при нарахуванні плати за житлово-комунальні послуги; зобов`язання скасувати зайві нарахування плати за послуги з утримання будинку. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача за своєю суттю є вимогами встановити юридичний факт, що може встановлюватись судом лише під час вирішення спору про право, а тому вимоги позивача не можуть виступати самостійним предметом спору і відповідно способом захисту, оскільки такий спосіб захисту не забезпечить відновлення порушеного права позивача. Таким спором про право у відносинах сторін є стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Як вбачається з рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10.01.2022 з [PERSON] на користь ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» стягнуто заборгованість станом на 01.11.2021 за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 13 486,34 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 1 072,16 грн., 3% річних у розмірі 370,93 грн., сплачений судовий збір у розмірі 2 270 грн., а всього 17 199,43 грн. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що відповідач [PERSON] скористався своїм правом та подав відзив на позов у вищевказаній справі, в якому зазначив, що позивачем не надано доказів надання йому житлово-комунальних послуг, їх переліку, виду, обсягу, вартості. Твердження відповідача про те, що позивачем не надано доказів надання житлово-комунальних послуг, судом не прийнято, оскільки відповідачем не надано до суду жодних актів-претензій з приводу незнання чи надання належної якості послуг. За таких обставин під час розгляду та ухвалення вищевказаного рішення судом було встановлено та доведено законність і обґрунтованість цін/тарифів наданих відповідачем в будинку [ADDRESS] . Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві до нього, запереченні на відзив, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися учасники процесу, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed