Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

1. Позиція позивача. 26.11.2020 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська звернулась позивач [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просить суд: - визнати спільним з Відповідачем майном подружжя: Двокімнатну квартиру, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 39,4, яка розташована на 4-му поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою [ADDRESS] , вартістю 65000,00 гривень; Автомобіль Toyota Corolla 1,6 ММ/Т(MID) седан, вартістю 179724,00 гривень; приміщення магазину, загальною площею 65,4 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] , вартістю 90160,00 гривень. - поділити спільне з Відповідачем майно, виділивши Позивачу Двокімнатну квартиру, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 39,4, яка розташована на 4-му поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою [ADDRESS] , вартістю 65000,00 гривень; - визнати за позивачем, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованою за адресою [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] - право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 39,4, яка розташована на 4-му поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою [ADDRESS] . - виділити Відповідачу все інше майно на суму 269884,00 (двісті шістдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.) гривень; - стягнути з відповідача на її користь витрати, пов`язані з оплатою судового збору. Але 19.07.2021 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з уточненою позовною заявою, в якій виклала 4 пункт позовної зави в наступні редакції: - виділити Відповідачу все інше майно на загальну суму 269884,00 гри (двісті шістдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири грн. 00 коп.), яке складається з: автомобілю Toyota Corolla 1,6 ММ/Т Т (MID) седан, вартістю 179724,00 гривень, придбаного на підставі договору купівлі-продажу № 21АП/09 від 27.02.2009 року та нежитлового приміщення магазину будівельних товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS] магазин (приміщення 61), оціночна вартість якого згідно висновку про ринкову вартість від 16.04.2013 року становить 90160,00 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 02 липня 2004 р. між нею, [PERSON] , [INFO] , та Відповідачем, [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про що було видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 02.07.2004 року. Від шлюбу народилось двоє дітей, доньки: [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , свідоцтво про народження [NUMBER] , видане 18.10.2006 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області та [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , свідоцтво про народження [NUMBER] , видане 31.05.2011 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. За час перебування у шлюбі між сторонами постійно виникали непорозуміння і сварки. На думку позивача, чоловік не виявляв належної уваги до дітей, не цікавився інтересами сім`ї. З червня 2019 року сторони фактично припинили шлюбні відносини і ведення спільного господарства. Причиною фактичного припинення сімейних стосунків стали: пияцтво відповідача та його зв`язок з іншою жінкою, з якою він мав намір одружитися. За таких обставин збереження сім`ї і подальше спільне проживання стало неможливим. Тому 05 грудня 2019 року шлюб було розірвано в судовому порядку. Під час шлюбу сторонами було придбано майно, що на думку позивача належить їм на праві спільної сумісної власності, на загальну суму 334884,00 (триста тридцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.) грн., а саме: на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.06.2006 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношликом В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2923, була придбана двокімнатна квартира, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 39,4, яка розташована на 4-му поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою [ADDRESS] , вартістю 65000,00 гривень; на підставі договору купівлі-продажу № 21АП/09 від 27.02.2009 року був придбаний транспортний засіб: автомобіль Toyota Corolla 1,6 ММ/Т (MID) седан, вартістю 179724,00 гривень; на підставі договору дарування, посвідченого 17.04.2013 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Бузоверей С.А., у власність Відповідача безоплатно була передана двокімнатна квартира [ADDRESS] , оціночна вартість квартири згідно висновку про ринкову вартість від 16.04.2013 року становить 90160,00 гривень. В подальшому у 2014 році двокімнатна квартира [ADDRESS] , була перепланована під магазин будівельних товарів, якому присвоєну адресу: [ADDRESS] , який сторони використовували для здійснення господарської діяльності. Вже після розлучення, коли відповідач знаходився у Польщі, позивач працювала в магазині та вела всю його документацію як по магазину, так і по ФОПу. Згідно умов договору дарування, а саме п. 1. Дарувальник передає безоплатно у власність...». Тобто, подарена квартира, яка в подальшому була перепланована під магазин, Відповідачу була передана безоплатно. Перепланування квартири, вивід із нежитлового фонду, облаштування магазину, закупка товару та інші витрати здійснювались за спільні кошти. Тому позивач вважає, що в суду є всі підстави визнати спільним майном подружжя [PERSON] (приміщення 61), розташований на першому поверсі будинку [ADDRESS] . Беручи до уваги інтереси двох дітей, які залишаються з позивачкою, відповідно до вимог ст. 71 Сімейного кодексу України, вона вважає можливим відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити їй частину із спільного майна, яка складається з двокімнатної квартири, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 39,4, яка розташована на 4-му поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою [ADDRESS] , вартістю 65000,00 гривень. Згоди про добровільний поділ майна сторонами не досягнуто. Тому вона вимушена звернутися до суду з цією заявою та просить задовольнити її уточнені вимоги у повному обсязі а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати сплачені нею при подачі позову. 2. Позиція сторони відповідача. Відповідачем до суду подано заявив, за змістом який відповідачем визнано позовні вимоги позивача, як первісні так і змінені під час підготовчих дій, згідно до яких відповідачем не заперечувалося проти їх задоволення на підставі наданих документів.. Відповідач прохав прийняти рішення на підставі поданих доказів. 3. Заяви, клопотання, процесуальні питання. 26.11.2020 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська звернулась позивач [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.1-4). 26.11.2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу № 208/8042/20 передано до провадження судді Івченко Т.П.(а.с.27). 01.12.2020 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Івченко Т.П. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.28). 25.02.2021 року через канцелярію суду надійшла заява від позивача [PERSON] в якій вона просить винести рішення на підставі наданих документів (а.с.35). 25.02.2021 року через канцелярію суду на дійшла заяві від відповідача [PERSON] в якій він визнав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд винести рішення на підставі наданих документів (а.с.36). 19.07.2021 року через канцелярію суду від позивача [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог (а.с.40). 30.09.2021 року від відповідача [PERSON] через канцелярію суду, надійшла заява згідно якої він просить винести рішення у підготовчому судовому засіданні, без його участі та без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с.42). 30.09.2021 року через канцелярію суду від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу в підготовчому судовому засіданні, свої вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглянути справу без її участі та без застосування технічних засобів (а.с.43). 10.01.2022 року Ухвалою суду відмовлено у прийнятті заяви відповідача [PERSON] у визнанні позовних вимог в межах цивільної справи № 208/8042/20 за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, розгляд справи продовжено (а.с.50-51). 10.01.2022 року Ухвалою суду підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду впо суті. (а.с.52). 03.02.2022 року через канцелярію суду позивачем [PERSON] подано заяву в якій вона просить долучити до матеріалів справи докази, а саме витяги з реєстру прав власності на нерухоме майна, які були долучені (а.с.57, 58-59). 03.02.2022 року через канцелярію суду позивачем [PERSON] подано заяву в якій вона просить розглянути справу без її участі, та без застосування технічних засобів, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає у повному обсязі (а.с.60). 03.02.2022 року через канцелярію суду відповідачем [PERSON] подано заяву в якій він просить розглянути справу без його участі, та без застосування технічних засобів, не заперечує проти задоволенні уточнених позовних вимог позивача (а.с.61). Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. В судове засідання призначене на 03.05.2022 рік позивач не з`явилась, про час, дату та місце його проведення була сповіщена належним чином, обставини своєї неявки суду не повідомила. Відповідач в судове засідання призначене на 03.05.2022 рік не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомиви. У відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 4. Фактичні обставини встановлені судом. 4.1. Шлюбні стосунки, народження дітей. [INFO] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про що було видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 02.07.2004 року та зроблено актовий запис № 112 в книзі реєстрації актів про одруження (а.с.8). [INFO] у подружжя [PERSON] народилась перша дитина, донька: [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , видане 18.10.2006 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області та актовим записом № 755 зробленим в книзі реєстрації народжень (а.с.10). [INFO] у подружжя [PERSON] народилась друга дитина, донька: [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , видане 31.05.2011 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області та актовим записом № 404 зробленим в книзі реєстрації народжень (а.с.10 зворот). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2019 року у справі № 208/5782/19 провадження № 2/208/2868/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] «про розірвання шлюбу» - шлюб між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , зареєстрований 02 липня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 112 розірвано. Рішення набрало законної сили 08 січня 2020 року (а.с. 9). 4.2. Набуття права власності на нерухоме майно. 23 червня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношликом В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2923, [PERSON] була придбана двокімнатна квартира, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 39,4, яка розташована на 4-му поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.17) У п. 2. Договору зазначено, що продаж вчинено за 65000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Також у п. 2.2. Договору відображено, що аналогічна вартість як інвентаризаційна оцінка квартири. Право власності [PERSON] на зазначену квартиру, зареєстровано Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 12 липня 2006 року, реєстраційний № 15128174 та зробленим записом № 21134 в книзі № 120, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11207122 (а.с.11) та інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 296547823 від 27.01.2022 року (а.с.59). 25 липня 2006 року позивачка [PERSON] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджено копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] (а.с.6). 19 серпня 2013 року відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що підтверджено копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] (а.с.7-8). 17.04.2013 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Бузоверей С.А., Відповідачу безоплатно була подарована двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.15). У п. 3, 4 Договору зазначено, що сторони оцінюють дарунок в 90160 (дев`яносто тисяч сто шістдесят) гривень 00 копійок, згідно висновку про ринкову вартість від 16.04.2013 року (а.с.15). Право власності [PERSON] на зазначену квартиру, зареєстровано 17.04.2013 року в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом № 2510753 від 17.04.2013 року (а.с.16). 23 грудня 1997 року відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] та зняти з реєстрації 19.08.2013 року, що підтверджено копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] (а.с.7-8). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 296550155 від 27.01.2022 року, вбачається, що відповідачу [PERSON] належить на праві власності магазин, загальною площею 65,4 кв.м., приміщення 61, будинок [ADDRESS] на підставі рішення, серія та номер 114, виданий 28.05.2014 року Виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради, декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ДП 143133610490, виданий 27.12.2013 року, Інспекцією державного архітектурно будівельного контролю у Дніпропетровській області, рішення суду серія та номер, справа № 208/5415/13, видане 30.09.2013 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, технічного паспорту серія та номер, б/н виданий 01.07.2014 ДП «Проектний інститут`Дніпродзержинськцивілпроект» (а.с.20-21, 58). 4.3. Набуття права власності на рухоме майно транспортні засоби. 27 лютого 2009 року на підставі договору купівлі-продажу № 21АП/09 позивачем, [PERSON] був придбаний транспортний засіб: автомобіль Toyota Corolla 1,6 ММ/Т (MID) седан (а.с.22-25). У п.2.1 зазначено, що сторони погоджуються, що на дату укладання Договору ціна товару становить 179724 (сто сімдесят дев`ять тисяч сімсот двадцять чотири) гривні 00 копійок (а.с.22). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , 22.03.2009 року за позивачем [PERSON] , як за власником зареєстрований транспортний засіб, автомобіль марки «Toyota Corolla» седан В, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598, сірого кольору, держаний номерний знак [NUMBER] , VIN: [NUMBER] (а.с.44). 4.4. Доходи, джерело їх отримання. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем з 13.04.2006 року номер запису 2\~223\~000 0000 007415 (а.с.12). Згідно свідоцтва серії В01 № 264839 про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , зареєстрований 13.04.2006 року Виконаним комітетом Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області номер запису 2\~223\~000 0000 007415 (а.с.13). Згідно Свідоцтва серії [NUMBER] , виданого 15.03.2013 року Державною податковою службою України, відповідач [PERSON] є платником єдиного податку, вид господарської діяльності оптова торгівля іншими товарами господарського призначення, інші види роздрібної торгівлі поза магазинами (а.с.14). Щодо доходів позивача та відповідача, за спірний період шлюбні відносини, інформація сторонами не надана. 5. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1\~ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5 та 6\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст. 10-13 ЦПК України\~- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України\~встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 264\~ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували з 02 липня 2004 р. у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про що було видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] по 05.12.2019 рік, який було розірвано Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2019 року у справі № 208/5782/19 провадження № 2/208/2868/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] «про розірвання шлюбу». Судом встановлено, що подружжя під час шлюбу народили двох доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як встановлено в судовому засіданні, під час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, а саме: на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.06.2006 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношликом В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2923, відповідачем [PERSON] була придбана двокімнатна квартира, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 39,4, яка розташована на 4-му поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою [ADDRESS] , вартістю 65000,00 гривень; на підставі договору купівлі-продажу № 21АП/09 від 27.02.2009 року позивачем [PERSON] був придбаний транспортний засіб: автомобіль Toyota Corolla 1,6 ММ/Т (MID) седан, вартістю 179724,00 гривень, та на підставі договору дарування, посвідченого 17.04.2013 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Бузоверей С.А., Відповідачу [PERSON] була передана у дар двокімнатна квартира [ADDRESS] , оціночна вартість квартири згідно висновку про ринкову вартість від 16.04.2013 року становить 90160,00 гривень. Щодо оцінки вартості зазначених об`єктів нерухомого майна, позивачем Звіт незалежної оцінки для визначення ринкової вартості нерухомого майна не надавався, але вартість була визнана ціною вказаною у договорах купівлі-продажу та договорі дарування, відповідачем не оспорена та не спростована, а навпаки визнана, тому відповідає вимогами ст.ст. 76-78 ЦПК України. Звітів та/або експертної оцінки транспортного засобу, зазначеного вище об`єкту спору, позивачем до позову не долучено, заяв та клопотань про проведення експертних досліджень з зазначених питань сторонами не заявлялося. В той же час, заявлена вартість позивачем з договору купівлі-продажу транспортного засобу відповідачем не оспорена та не спростована, а навпаки визнана, тому відповідає вимогами ст.ст. 76-78 ЦПК України. Судом враховуються приписи ст. 60 СК України, якими\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з роз`ясненнями у п.п. 22 - 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.\~ст. 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Позиція позивача і відповідача містить погодження з питання придбання спільного сумісного майна подружжя, але щодо перепланування двокімнатна квартира [ADDRESS] , яка була передана в дар відповідачу [PERSON] під магазин будівельних товарів, якому присвоєну адресу: [ADDRESS] , яке було здійснено за спільні кошти позивача та відповідача та який сторони використовували для здійснення господарської діяльності жодних належних та допустимих доказів сторонами не надані. З аналізу вказаних вище норм матеріального закону слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело походження коштів. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання об`єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: квартира [ADDRESS] , набута 23 червня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношликом В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2923, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 39,4, яка розташована на 4-му поверсі п`ятиповерхового будинку, на ім`я [PERSON] , (а.с. 17); транспортний засіб, автомобіль марки «Toyota Corolla» седан В, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1598 куб.см., сірого кольору, держаний номерний знак [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , куб. см., дата реєстрації: 22.03.2009 року на ім`я [PERSON] (а.с.44). Вищевказане майно було придбане сторонами під час перебування у шлюбі та за спільні кошти. Презумпція права спільної сумісної власності подружжя жодною із сторін щодо будь-якого з наведених вище об`єктів не спростована. А тому, заявлені позовні вимоги в цій частині що стосується об`єкту нерухомого майна, квартири та об`єкту рухомого майна транспортного засобу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Посилання позивача на факт перепланування двокімнатна квартира [ADDRESS] , яка була передана в дар відповідачу [PERSON] , під магазин будівельних товарів, якому присвоєну адресу: [ADDRESS] , яке було здійснено за спільні кошти позивача та відповідача та який сторони використовували для здійснення господарської діяльності, жодним чином не містить даних щодо витрат будь-якою із сторін сумісних коштів на це перепланування, а тому є безпідставними і в цій частині не підлягає задоволенню. При цьому судом також враховується, що згідно до п. 2 ч. 2 с. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Так, у Пленумі Верховного Суду України у пунктах 22, 30\~постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати за погодженням між подружжям. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). 7. Судові витрати. Позивачем понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 3348,84 (а.с.5), при зверненні із позовом. З врахуванням того, що заявлені позовні вимоги є такими що підлягають частковому задоволенню, то згідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, \~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, понесені витрати позивача з оплату судового збору, підлягають пропорційному відшкодуванню у відповідності до задоволених позовних вимог, що відповідає 1674 гривням 42 копійкам, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо інших судових витрат, то на час розгляду справи по суті сторонами вимоги за ч. 2 ст. 141 ЦПК України не заявлені і розрахунки не підтверджені.

Outcome: partial