Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

04 серпня 2021 року АТ «Універсал Банк» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідачки - [PERSON] , в якому прохає стягнути заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 21 квітня 2018 року, у сумі 101758 гривень 34 копійки (а. с. 1-4 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка 21 квітня 2018 року звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 21 квітня 2018 року. Положеннями Анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву, відповідачка підтвердила, що ознайомилася та отримала примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови. На підставі вказаної Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг від 21 квітня 2018 року, [PERSON] надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка [NUMBER] , у розмірі 25000 гривень, із пільговим періодом за карткою до 62 днів, зі сплатою пільгової відсоткової ставки у розмірі 0,00001 % річних, зі сплатою обов`язкового щомісячного платежу за користування кредитними коштами у розмірі 5% від заборгованості (не менше 100 гривень, але не більше залишку заборгованості), зі сплатою базової відсоткової ставки у розмірі 3,2 % на місяць (нараховується на максимальну заборгованість на день, за умови непогашення заборгованості в повному обсязі в пільговий період, за кожен день з моменту виникнення заборгованості) та зі сплатою збільшеної відсоткової ставки на місяць за карткою на суму загальної заборгованості у розмірі 6,4 % на місяць (нараховується у випадку наявності простроченої заборгованості). Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідачка, станом на 01 квітня 2019 року, прострочила зобов`язання із сплати щомісячного мінімального платежу за договором понад 90 днів, у зв`язку з чим заборгованість за кредитом стала простроченою, тому 01 квітня 2019 року банком на адресу відповідачки було направлено «пуш» повідомлення про істотне порушення умов договору та про необхідність погасити суму заборгованості. Також зазначає, що оскільки відповідачка на контакт не виходила та не вчинила жодних дій, направлених на погашення заборгованості, 29 липня 2019 року кредит став у форму «на вимогу», а на залишок простроченої заборгованості банком нараховано неустойку. Внаслідок цього, станом на 15 березня 2021 року, за відповідачкою утворилася заборгованість у сумі 101758 гривень 34 копійки, яка складається із: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 50597 гривень 52 копійки та заборгованості за пенею та комісією у сумі 51160 гривень 82 копійок, яку позивач прохає стягнути з відповідачки разом із судовими витратами у сумі 2270 гривні (а. с. 1-4 та на звороті). Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 20 хвилин 12 жовтня 2021 року (а. с. 46), копія якої надіслана відповідачці за вихідним № 21066/21-вих/2/204/1991/21 від 08 жовтня 2021 (а. с. 47). 08 листопада 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідачки [PERSON] - адвоката Добрині Я.О., на позовну заяву, в якій він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує (а. с. 57-61). В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачем не надано на підтвердження своїх позовних вимог кредитного договору, за яким у відповідачки перед ним виникли боргові зобов`язання. Із наданої позивачем анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачці взагалі не видавався, а тому вважає, що позивачем не доведено факту укладення вказаного договору з відповідачкою. Також вказує на те, що матеріали справи не містять підтверджень того, що відповідачка ознайомилася та погодилася з умовами до договору про надання банківських послуг. Крім того, зазначає, що анкета-заява відповідачки не містить відомостей про встановлення їй кредитного ліміту, даних про видану банківську картку, її виду, терміну дії та погодження сторонами розміру відсотків за користування кредитним лімітом, пені та штрафів. Також вказує на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є неналежним доказом, оскільки не є первинним бухгалтерським документом, а заявлена в ньому сума заборгованості за наданим кредитом значно перевищує суму встановленого ліміту. 12 листопада 2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а. с. 66-75 та на звороті), в якій він свої позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню, обґрунтовуючи тим, що, підписавши анкету-заяву, відповідачка уклала з позивачем кредитний договір та приєдналася до умов обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал банк» та Тарифами за карткою «Monobank», а відтак остання повинна виконувати взяті за ним на себе зобов`язання. Крім того, вказує на те, що відповідачкою не надано суду доказів, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеному кредитним договором, так і розмір боргу, розрахунок заборгованості не спростовано. Також вказує на те, що за весь час користування карткою відповідачкою її було поповнено на загальну суму 11474 гривні 10 копійок, при цьому, втрати по картці склали суму у розмірі 113232 гривні 44 копійки, відтак сума коштів, яка досі не була провернута позивачу, становить 101758 гривень 34 копійки, яка є різницею вказаних сум. Зазначає, що виписка по картковому рахунку, яка надана до відповіді на відзив, є належним доказом заборгованості, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 14 березня 2022 року на офіційну електронну адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшли пояснення представника відповідачки [PERSON] - адвоката Добрині Я.О. (а. с. 105-108), в яких він зазначає про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки: позивачем не підтверджено належними доказами факту укладання договору між сторонами; підписана анкета-заява між сторонами не свідчить про укладання кредитного договору; позивачем не підтверджено волевиявлення відповідача на встановлення кредитного ліміту та його розміру, оскільки матеріали справи не містять такої заявки; позивачем не підтверджено факт ознайомлення та згоди відповідача з умовами обслуговування рахунків фізичних осіб та згоду з ними, а також існування чинної редакції таких умов заяви-анкети; позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами суми наданого кредиту, факту передання кредитних коштів та безпосереднього отримання таких коштів відповідачем. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 32), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Добриня Я.О., в судове засідання не з`явився, в письмових поясненнях, з-поміж іншого, зазначив про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачки (а. с. 107 на звороті). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що в жовтні 2017 року Акціонерним товариством «Універсал Банк» запущено новий проект «Monobank», в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки «Monobank». 21 квітня 2018 року відповідачка звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 21 квітня 2018 року (а. с. 7). Положеннями Анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши Анкету-заяву відповідачка підтвердила, що ознайомилася та отримала примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови. Просила вважати наведений зразок її власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, які відкриті або будуть відкриті у банку. Засвідчила генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним їй відкритим ключем, яка буде використовуватися для накладеного удосконаленого електронного підпису у мобільному додатку з метою засвідчення її дій згідно з договором. Також визнала, що удосконалений електронний підпис є аналогом власноручного підпису та її накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях. Підтвердила, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися нею та/або банком з використанням електронного/удосконаленого електронного підпису. На підставі вказаної Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг від 21 квітня 2018 року, [PERSON] надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка [NUMBER] , у розмірі 25000 гривень, із пільговим періодом за карткою до 62 днів, зі сплатою пільгової відсоткової ставки у розмірі 0,00001 % річних, зі сплатою обов`язкового щомісячного платежу за користування кредитними коштами у розмірі 5% від заборгованості (не менше 100 гривень, але не більше залишку заборгованості), зі сплатою базової відсоткової ставки у розмірі 3,2 % на місяць (нараховується на максимальну заборгованість на день, за умови непогашення заборгованості в повному обсязі в пільговий період, за кожен день з моменту виникнення заборгованості) та зі сплатою збільшеної відсоткової ставки на місяць за карткою на суму загальної заборгованості у розмірі 6,4 % на місяць (нараховується у випадку наявності простроченої заборгованості). Позивач надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 15 березня 2021 року, за відповідачкою утворилася заборгованість у сумі 101758 гривень 34 копійки, яка складається з: заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 50597 гривень 52 копійки та заборгованості за пенею та комісією у сумі 51160 гривень 82 копійки (а. с. 5-6). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено договір про надання кредиту, позивачем надано в якості письмового доказу анкету-заяву до договору про надання банківських послуг про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту, які складають договір про надання банківських послуг від 21 квітня 2018 року. Вказана Анкета-заява підписана 21 квітня 2018 року від імені [PERSON] (а. с. 7). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається із Анкети-заяви (а. с. 7), у ній зазначені персональні дані відповідачки щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, РНОКПП, а також міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг та погодилася з ними, а також з тим, що вона отримала їх примірник у мобільному додатку. Також позичальниця висловила свою згоду, що дана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту становлять договір про надання банківських послуг. Вказана Анкета-заява підписана 21 квітня 2018 року позичальницею та представником банку (а. с. 7). Натомість, Анкета-заява не містить жодних даних про те, яку саме картку отримала відповідачка, строк її дії, та розмір наданого кредиту. Також не вказано будь-яких відомостей про дату вручення картки відповідачці, повідомлення їй пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Крім того, із даної анкети-заяви вбачається, що договір про надання банківських послуг відповідачці не видавався. Також позивачем до позову додано Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи та Умов і правил обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, розміщеного на сайті https://www.monobank.ua/terms (а. с. 8-30), які не містять відомостей щодо того, яку саме картку видано відповідачці, а також підпису останньої. Інших, доказів позивачем на підтвердження того, що відповідачка отримала кредитну картку, суду не надано. Суд погоджується з доводами представника відповідачки [PERSON] - адвоката Добрині Я.О., що Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки останні не містять підпису позичальниці. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№ 6-16цс15) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з вимогами п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи та Витяг з Тарифів банку, які розміщені на сайті https://www.monobank.ua/terms, як невід`ємні частини спірного договору. В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://www.monobank.ua/terms), неодноразово змінювалися самим АТ «Універсал Банк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальниці про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ «Універсал Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальницею, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. До того ж, суд звертає увагу на те, що у Резолюції Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано принципи для захисту інтересів споживачів. Разом з цим, Верховний Суд у своїй постанові від 03 липня 2017 року у справі № 342/180/17 вказав на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Щодо доводів банку про ознайомлення відповідачки із Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту в мобільному додатку, які остання погодила шляхом їх підписання електронним цифровим підписом, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що особливістю проекту monobank є здійснення банківського обслуговування дистанційно за допомогою використання клієнтами банку мобільного додатку. Видача картки здійснюється після попередньої ідентифікації клієнта спеціалістами банку, після чого активація картки та її використання здійснюється клієнтом онлайн. Як вбачається зі змісту анкети-заяви від 21 квітня 2018 року, усі повідомлення, угоди, листи, підписання договорів здійснюється клієнтом банку онлайн за допомогою електронного цифрового підпису, здійсненого із генерації ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, який використовувався для накладення електронного цифрового підпису, який є аналогом електронного цифрового підпису. Так, позивач стверджує, що відповідачка, використовуючи додаток, за допомогою використання аналогу власноручного підпису погоджує всі Умови та Правила надання банком послуг, повідомляється про будь-які зміни до умов надання кредиту, тарифів банку тощо. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Так, електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Приписами аб. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Разом з цим, важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тому важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Тобто, якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором, є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Таким чином, суд зауважує, що дійсно, перш ніж надавати кредитні кошти позичальниці, зважаючи на те, що проект monobank є онлайн банком, з метою дотримання вимог чинного законодавства, банком було особисто здійснено попередню ідентифікацію відповідачки, отримано документи, що підтверджують її особу, та внесено їх до бази банку, після чого на основі власноручного підпису позичальниці було згенеровано особистий ключ, який використовуватиметься для накладення електронного цифрового підпису, який відповідає власноручному підпису клієнта банку, при цьому в анкеті-заяві банку зазначається, що в подальшому вказаний підпис буде використовуватися позичальницею з метою засвідчення будь-яких дій згідно з договором в мобільному додатку. Тобто, позивач наполягає на тому, що після направлення примірників Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, Таблицю обчислення вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту до мобільного додатку відповідачки, остання ознайомилася з ними та погодилася з їх умовами, використовуючи електронний цифровий підпис, що свідчить про погодження із позичальником усіх необхідних умов кредитного договору, зокрема і щодо нарахування відсотків за користування кредитом та неустойки за прострочення виконання зобов`язання. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що саме по собі посилання позивача на ознайомлення відповідачкою із вказаними банківськими документами та погодження із ними шляхом їх підписання цифровим підписом у мобільному додатку, без надання відповідних доказів, не може бути прийнято до уваги судом, оскільки будь-яка дія користувача додатком фіксується у відповідній програмі та в подальшому оброблюється спеціалістами банку, що і здійснюють реагування на відповідні дії з боку клієнта. При цьому, відсутність вказаних доказів позбавляє можливості суд встановити факт ознайомлення із вказаними умовами надання кредитних послуг та їх підписання, що є обов`язковим у разі пред`явлення позивачем вимог щодо стягнення заборгованості за процентами, неустойкою, комісією, а відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ «Універсал Банк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи та Умов і правил обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, розміщені на сайті https://www.monobank.ua/terms щодо Тарифів користування кредитною карткою, які містяться в матеріалах даної справи, без підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 квітня 2018 року шляхом підписання заяви-анкети. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Приписами п. 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 визначено, що первинні документи і додатки до них це документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах. До них відносяться: касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо. Так, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 231 квітня 2018 року, укладеного між позивачем та відповідачкою (а. с. 5-6), з якого не вбачається, яким чином відкритий банком поточний рахунок № [NUMBER] за анкетою-заявою відповідачки стосується платіжної картки [NUMBER] , яка є спеціальним платіжним засобом, на яку відповідачці встановлено кредитний ліміт. Також, з наданого розрахунку заборгованості не вбачається, яким чином він стосується саме цієї платіжної картки [NUMBER] , на яку позивачем встановлено кредитний ліміт. Крім того, з даного розрахунку не вбачається, яка сума кредитного ліміту була встановлена на кредитну картку відповідачки. При цьому, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, останнім здійснювалися нарахування відповідачці відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом у період часу з 31 травня 2018 року по 31 березня 2019 року в загальному розмірі 13994 гривні 69 копійок. Так, зокрема, позивачем здійснювалися нарахування відповідачу відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом: 31 травня 2018 року - 272 гривень 20 копійок, 30 червня 2018 року - 631 гривня 12 копійок, 31 липня 2018 року - 642 гривні 04 копійки, 31 серпня 2018 року - 723 гривні 01 копійка, 30 вересня 2018 року - 776 гривень 65 копійок, 31 жовтня 2018 року - 824 гривні 07 копійок, 30 листопада 2018 року - 807 гривень 20 копійок, 31 грудня 2018 року - 1840 гривень 92 копійки, 31 січня 2019 року - 2141 гривня 09 копійок, 28 лютого 2019 року - 2177 гривень 88 копійок, 31 березня 2019 року - 2703 гривні 51 копійка, які, відповідно до наданих суду документів, не погоджені з відповідачкою, оскільки у анкеті-заяві позичальниці від 21 квітня 2018 року відсутні умови про встановлення розміру відсотків за користування кредитом. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що розрахунок заборгованості, що наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, є неналежним доказом для підтвердження позовних вимог, а тому суд не приймає його до уваги. Тобто, докази, якими позивач підтверджує обставини щодо погодження між сторонами розміру відсотків, пені і штрафів та якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією у сумі - 51160 гривень 82 копійки, в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, є неналежними, недостатніми та такими, що не узгоджуються між собою, для підтвердження позовних вимог. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 7 наведеної статті, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено факту погодження між сторонами умов кредитного договору, в тому числі і щодо розміру відсотків та штрафних санкцій за користування кредитними коштами, а також, строку дії такого договору, а наданий позивачем розрахунок не може слугувати підтвердженням укладення кредитного договору, оскільки по суті є письмовим обґрунтуванням заявлених вимог. Таким чином, суд вважає не доведеним погодження між сторонами розміру відсотків, пені та штрафів під які видавався кредит, у зв`язку із чим позовні вимоги АТ «Універсал Банку» в частині стягнення заборгованості за пенею та комісією не підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за наданим кредитом у розмірі 50597 гривень 52 копійки суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку. Позивач не надав суду у якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів на підставі вказаної Анкети-заяви від 21 квітня 2018 року на відповідний рахунок відповідачки, та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачці саме як кредитні кошти; підтвердив факт користування вказаними кредитними коштами відповідачкою, а також можна було б встановити суму, яку відповідачка сплатила/перерахувала позивачу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 21 квітня 2018 року, який надано позивачем (а. с. 5-6), вбачається, що станом на 15 березня 2021 року у відповідачки відсутня поточна заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), а заявлена позивачем сума як залишок заборгованість за наданим кредитом є залишком простроченої заборгованості за наданим (тілом кредиту). При цьому, позивачем не розкрито таке поняття як «прострочена заборгованості за наданим (тілом кредиту)», його правову природу та підстави нарахування не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню. Разом з цим, суд зазначає, що доводи представника позивачки [PERSON] - адвоката Добрині Я.О., щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у відповідачки перед позивачем заборгованості спростовані матеріалами справи, зокрема випискою по картковому рахунку відповідачки. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт отримання позичальницею кредитних коштів АТ «Універсал Банк», оскільки на підтвердження цього позивачем було надано виписку по картковому рахунку відповідачки, яка є первинним банківським документом та належним доказом існування заборгованості перед банком. Зокрема, з аналізу вказаних банківських документів вбачається, що 21 квітня 2018 року відповідачці позивачем було встановлено кредитний ліміт в розмірі 20000 гривень, який у подальшому було збільшено до 25000 гривень, відповідачка здійснювала користування вказаними коштами, зокрема наступного дня після підписання анкети-заяви відповідачкою було одразу використано 11930 гривень 03 копійки, а загалом сума фактично використаних коштів позичальницею за весь час користування кредитом склала 26645 гривень 62 копійки, з останньою транзакцією 10 листопада 2018 року, після чого фактичне користування кредитними коштами банку відповідачкою не здійснювалося, а тіло кредиту збільшувалося за рахунок стягнення відсотків за користування кредитом в загальному розмірі 11291 гривня 18 копійок (01 червня 2018 року - 727 гривень 20 копійок, 01 липня 2018 року - 631 гривня 12 копійок, 01 серпня 2018 року - 642 гривні 04 копійки, 01 вересня 2018 року - 723 гривні 01 копійка, 01 жовтня 2018 року - 776 гривень 65 копійок, 01 листопада 2018 року - 824 гривні 07 копійок, 01 грудня 2018 року - 807 гривень 20 копійок, 01 січня 2019 року - 1840 гривень 92 копійки, 01 лютого 2019 року - 2141 гривня 09 копійок, 01 березня 2019 року - 2177 гривень 88 копійок, 01 квітня 2019 року - 2703 гривні 51 копійка). При цьому, розмір кредитного ліміту розширявся за рахунок списання відсотків, нарахування яких здійснювалося на суму фактично наданої відповідачці позики та розміру відсотків за попередній місяць. А вже починаючи з 2019 року, розмір заборгованості збільшувався не тільки за рахунок списання відсотків, а також за рахунок списання з рахунку відповідача суми комісії та пені, тобто сума відсотків вже нараховувалася на суму позики + розмір відсотків за попередні місяці + розмір пені та комісій. Крім того, суд зазначає, що у період часу з 22 квітня 2018 року по 01 березня 2020 року, в рахунок погашення суми за кредитним договором, відповідачкою було внесено грошові кошти на загальну суму 11474 гривні 10 копійок (31 травня 2018 року - 570 гривень, 30 червня 2018 року - 970 гривень, 31 липня 2018 року - 960 гривень, 31 серпня 2018 року - 1000 гривень, 17 вересня 2018 року - 840 гривень, 30 вересня 2018 року - 1200 гривень, 28 жовтня 2018 року - 900 гривень, 31 жовтня 2018 року - 300 гривень, 08 листопада 2018 року - 550 гривень, 10 листопада 2018 року - 75 гривень, 30 листопада 2018 року - 470 гривень, 15 лютого 2019 року - 1550 гривень, 10 квітня 2019 року - 1790 гривень). Також судом встановлено, що позивачем збільшено розмір кредитного ліміту за рахунок використання послуги з розстрочення суми платежів за певні товари. Так, з виписки по картковим рахункам відповідачки вбачається, що щомісяця з її карткового рахунку позивачем стягувалися суми платежів із призначенням платежів «щомісячний платіж STYLUS.COM.UA36» - 6 платежів по 837 гривень 91 копійка та один платіж сумою 3411 гривня 62 копійки, загалом на суму 8439 гривень 08 копійок; «щомісячний платіж TSENTR ODSLUGOV POKUPT» - п`ять платежів по 604 гривні 24 копійки та один платіж сумою 2538 гривень 87 копійок, загалом на суму 5559 гривень 77 копійок; «щомісячний платіж Evroobuv» - чотири платежі по 908 гривень 19 копійок та один платіж сумою 829 гривень 40 копійок, загалом на суму 4462 гривні 16 копійок; «щомісячний платіж YaRMAROK» - чотири платежі по 361 гривні та однин платіж на суму 329 гривень 68 копійок, загалом на суму 1773 гривні 68 копійки, а в цілому на суму 16687 гривень 33 копійки. В той же час, матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення між сторонами кредитних договорів купівлі-продажу товарів у розстрочку, на підставі яких можливо було б перевірити продавця товару, товар, його дійсну вартість, кількість платежів за договором, можливість нарахування відсотків за відповідним договором. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що оскільки доказів погодження між сторонами сплати відсотків за користування кредитом, їх розміру, відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, або підстав нарахування відсотків у збільшеному розмірі позивачем не надано ні в письмовому, ні в електронному вигляді, крім того, не надано доказів укладення між сторонами додаткових кредитних договорів на купівлю товарів у розстрочку, стягненню підлягають лише фактично отримані позичальницею кошти. Оскільки фактично відповідачка використала кредитних коштів на суму 26645 гривень 62 копійки, а повернула банку в розмірі 11474 гривні 10 копійок, заборгованість за тілом кредиту, що підлягає стягненню на користь позивача, складає 14898 гривень 52 копійки. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення на користь АТ «Універсал Банк» із [PERSON] на підставі кредитного договору від 21 квітня 2018 року заборгованості (за тілом кредиту) фактично отриманого, але не повернутого позичальницею кредиту в розмірі 14898 гривень 52 копійки. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 332 гривні 35 копійок, виходячи із розрахунку ((2270)* (14898,52/101758,34). На підставі викладеного,

Outcome: partial