Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб [PERSON] , який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 173, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.04.2007 року. Вказує, що від шлюбу у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 лютого 2014 року. На обґрунтування позову посилається на те, що спільне сімейне життя між ними не склалось, вони втратили взаємні почуття любові та поваги, у них змінилися погляди на життя, взаєморозуміння, що призвело до припинення шлюбних відносин. Позивач стверджує, що подружжя близько пів року тому припинило спільне проживання, при цьому, відповідач мешкає на території іншої держави. Зазначає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу шляхом примирення неможливе. Крім того, позивач наголошує, що після припинення шлюбних відносин він усвідомлює власну особисту відповідальність за виховання та піклування про сина [PERSON] , створення для нього належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку. Посилаючись на наявність постійного місця проживання, а саме, помешкання, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання сина, відсутності негативних звичок (зловживання спиртними напоями тощо), просить визначити місце проживання сина з батьком. Просить задовольнити позов про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.04.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, про що повідомлено сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. При цьому, 20 квітня 2022 року подав заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу та визначенні місця проживання дитини, просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, відзив на позов не подала. Водночас, подала заяву від 18.04.2022 року про визнання позову у справі та ухвалення рішення у справі про задоволення позовних вимог повністю відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження. Повідомила, що наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі, наголосивши, що вчинена нею процесуальна дія щодо визнання позову не суперечить ні її власним інтересам, ні інтересам спільної дитини. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, заяв про відкладення судового засідання до суду не подав. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) уклали шлюб 26.04.2007 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 173 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 26.04.2007 року). Також встановлено, що у шлюбі в подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що складено відповідний актовий запис № 179. З матеріалів справи встановлено, що у приватній власності позивача перебуває квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10.07.2008 року та копією Витягу з Державного реєстру правочинів №6210319 від 10.07.2008 року. Судом встановлено, що [PERSON] є працевлаштованим в Закарпатській митниці на посаді головного державного інспектора та має постійні доходи, на підтвердження чого до справи долучено довідки роботодавця від 14.01.2022 року за №77-22/33-597 та №77-22/37-634. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За положеннями ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що мають істотне значення, що суперечить ч. 1 ст. 51 Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. Суд бере до уваги зазначені позивачем у позові обставини, що сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Позивач примирення вважає неможливим та наполягає на розірванні шлюбу. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, категоричної позиції позивача щодо розірвання шлюбу, відсутності заперечень на позов з боку відповідача, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер, що призвело до втрати почуттів та перспектив покращення стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім`ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб слід розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). За положеннями ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В силу приписів ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). На переконання суду, проживання спільної дитини сторін з батьком відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком за адресою його місця проживання. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір.

Outcome: approved