Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

18 травня 2021року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, треті особи Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Юрій Олександрович, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування вимог [PERSON] та [PERSON] посилалися на те, що вони є доньками [PERSON] , який помер [INFO] та онуками [PERSON] та [PERSON] . Їхні баба та дід, [PERSON] та [PERSON] були власниками житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] помер їх дід [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку житлового будинку. Спадкоємцями після смерті [PERSON] були: дружина [PERSON] , син [PERSON] та онуки-позивачі [PERSON] й [PERSON] , які за правом представлення спадкують ту частку, яка б належала за законом їх батьку [PERSON] , якби він був живий на час відкриття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . [INFO] померла баба позивачів [PERSON] , якій фактично належала 1/2 частка спадкового будинку на підставі спільної сумісної власності подружжя та частка в спадковій масі після смерті чоловіка [PERSON] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] були: син [PERSON] та онуки-позивачі [PERSON] й [PERSON] , які за правом представлення спадкують ту частку, яка б належала за законом їх батьку [PERSON] , якби він був живий на час відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . [PERSON] , [PERSON] посилаються на те, що їх дядько [PERSON] фактично мав право на 3/4 частки житлового будинку після смерті батьків, в той час як 1/4 частку після смерті бабці вони спадкують за правом представлення згідно зі ст. 1266 ЦК України, що становить по 1/8 частки за кожним. У встановлений законом строк позивачі, кожен окремо, звернулися до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Куліша Ю.О. із заявою про прийняття спадщини за законом на 1/8 частку спадкового будинку після смерті бабці [PERSON] , померлої05 [INFO] , а в подальшому і з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку спірного майна, проте постановою приватного нотаріуса від 14 травня 2021 року їм було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з тих підстав, що ними не подані правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно, які посвідчують право власності на житловий будинок за спадкодавцем. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] , [PERSON] просили суд: - визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 20 травня 2021 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати на адресу суду належним чином завірені копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Куліша Юрія Олександровича надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 13 травня 2022 року до участі у справі в якості правонаступників третіх осіб залучено Новомосковську державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Куліша Юрія Олександровича. Ухвалою суду від 13 травня 2022 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивачів, остання просила розглядати справу без її участі, вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, просив ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи - Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а також третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Куліш Ю.О., кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, згідно заяв просили розглядати справу у їх відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [INFO] , про що 29 грудня 2001 року Відділом записів актів громадянського стану комітету записів актів громадянського стану адміністрації м. Тюмені, Російської Федерації складено актовий запис № 6728, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 січня 2002 року. За життя [PERSON] заповіту не залишив. Встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно,зокрема на належну йому частину житлового будинку [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок належав батьку померлого [PERSON] [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 09 червня 1965 року, посвідченого 29 листопада 1965 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 5363, дозволу на будівництво та акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Спірний будинок був спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки був збудований у період шлюбу. Позивачі [PERSON] , [PERSON] є онуками [PERSON] та [PERSON] . Встановлено, що [INFO] у віці 71 рік помер дід позивачів - [PERSON] , про що 26 квітня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за № 396, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 квітня 2005 року. З матеріалів спадкової справи № 365/2008, заведеної 30 травня 2008 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] звернулися: дружина спадкодавця [PERSON] (яка на 1/2 частку в спільному майні подружжя, набутого під час шлюбу, не претендує) та син спадкодавця [PERSON] . Таким чином, після смерті [PERSON] частка у спадщині спадкоємців [PERSON] та [PERSON] становить по 1/2. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року у справі № 183/385/16 за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Судом встановлено, що [INFO] у віці 75 років померла баба позивачів [PERSON] , про що 06 листопада 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 932, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06 листопада 2012 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи № 33/2012, заведеної 11 грудня 2012 року приватним нотаріусом Новомосковською міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О. вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] звернулися: син спадкодавця [PERSON] та онуки спадкодавця: позивач [PERSON] , позивач [PERSON] та [PERSON] . За приписами статті 1266 ЦК України визначено, що внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , позивач [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за правом представлення, оскільки їх батько [PERSON] , який є сином [PERSON] , помер [INFO] . В той же час, з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що її онук, як спадкоємець за правом представлення, [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, а тому фактично не прийняв спадщину, у зв`язку з чим постановою приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліша Ю.О. від 06 червня 2013 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] . Таким чином, після смерті [PERSON] частка у спадщині спадкоємців становить: син спадкодавця [PERSON] спадкує 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] , а іншу 1/4 частку, яка належала б за законом [PERSON] , якби він був живий, за правом представлення спадкують його діти, тобто позивачі [PERSON] і [PERSON] (онуки спадкодавця [PERSON] ). У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року у справі № 183/385/16 за [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . З наведеного слідує, що [PERSON] після смерті батьків [PERSON] і [PERSON] успадкував 3/4 частки житлового будинку, при цьому 1/4 частку спірного нерухомого майна за правом представлення згідно ст. 1266 ЦК України за законом спадкують позивачі, що становить по 1/8 частки за кожним. Судом встановлено, що у визначений законом строк позивачі [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, звернулися до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Куліша Ю.О. із заявами про прийняття спадщини за законом на 1/8 частку спадкового будинку після смерті бабці [PERSON] , померлої [INFO] , а в подальшому і з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку спірного майна, проте постановами приватного нотаріуса від 14 травня 2021 року їм було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з тих підстав, що ними не подані правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно, які посвідчують право власності на житловий будинок за спадкодавцем [PERSON] . Як вже встановлено вище, зазначений житловий будинок належав [PERSON] [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності від 09 червня 1965 року, посвідченого 29 листопада 1965 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 5363, дозволу на будівництво та акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Право власності на будинок в БТІ не зареєстроване. Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 23 січня 2016 року вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з: житлового будинку літ.«А», загальною площею 53,4 кв.м, житловою площею 34,1 кв.м, допоміжною площею 11,4 кв.м.; прибудови літ.«а,б»; літньої кухні літ.«Б»; погрібу літ.«В»; вбиральні літ.«Г»; сараю літ.«Д,Е,Ж»; навісу літ.«З»; колодязя літ.«К»; зливної ями літ.«Я»; огорожі № 1, № 2; хвіртки № 3, замощення І. Роки побудови: 1966-1987. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до\~ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.\~1216,\~1222,\~1223 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Приписами ст. 1266 ЦК України визначено, що:1. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.2. Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.3. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.4. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.5. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.6. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Статтею 1297 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до\~ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі\~ст.3 зазначеного Закону\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим\~наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивачів немає та відповідно ст.16 ЦК України вони обрали правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] смерті чоловіка [PERSON] набула право власності на належну їй частинужитлового будинку [ADDRESS] , проте за життя не встигла оформити та зареєструвати право власності на нерухоме майно, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину. Враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивачі згідно приписів ст. 1266 ЦК України є спадкоємцями за правом представлення за законом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки їх батько [PERSON] помер [INFO] , відповідно до ст. 1270 ЦК України прийняли спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогли через відсутність правовстановлюючих документів на спадковий будинок та реєстрації права власності за спадкодавцем на спірне майно, у зв`язку з чим за ними по 1/8 частини належить визнати право власності на спадковий житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті бабці [PERSON] , померлої [INFO] . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1\~ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3\~статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1.\~Судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивачів. На підставі викладено та

Outcome: approved