Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-01 00:00:00

Позивач подала до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . При цьому, після розірвання шлюбу між сторонами у справі малолітній [PERSON] проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. В свою чергу 21.04.2017 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , від якого в них народилась спільна дитина. Однак, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться його здоров`ям, успіхами у навчанні, морально і матеріально не підтримує його. У зв`язку з чим позивач пред`явила до відповідача відповідний позов шляхом подання до суду позовної заяви, в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 11.02.2022 року ухвалою суду (а.с.20-21) у даній справі відкрито провадження та призначено проведення розгляду в порядку загального позовного провадження, якою залучено до участі у справі орган опіки та піклування Кодимської міської ради Одеської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також витребувано від останнього висновок щодо розв`язання спору у даній справі. 23.02.2022 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.27-28), в якому зазначив, що пред`явлений позивачем позов до нього визнає та просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі посилаючись на ті обставини, що завжди бажав і зараз бажає спілкуватись з сином. Позивач бажаючи йому дошкулити сформувала у дитини, яка проживає разом з нею, стійке негативне ставлення до нього, як батька. Забороняє та перешкоджає спілкуванню між ним та дитиною. В свою чергу його намагання якимсь чином налагодити відносини з сином позитивного результату не дають. При цьому, вважає, що сама ситуація, яка склалася у відносинах, виникла не внаслідок його дій, а саме позивача. Тому відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав. 30.03.2022 року ухвалою суду (а.с.58-59) у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлений позов та просила його задовольнити з викладених в ньому підстав. При цьому, на питання суду, зазначила, що пред`явлення позову на даний час викликане необхідністю усунення потреби в отриманні дозволів відповідача на вивезення дитини за межі України. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Трегубчак Ю.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за довіреністю - органу опіки та піклування Кодимської міської ради Одеської області Мозговий В.В. в судовому засіданні висловив позицію щодо недоцільності задоволення позову з підстав викладених у змісті відповідного висновку наданого до суду. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони у справі в період з 17.06.2011 року по 04.11.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія рішення Кодимського районного суду Одеської області від 24.10.2016 року у справі № 503/1636/16-ц (а.с.6-8). Від даного шлюбу сторони у справі мають спільну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області 06.12.2011 року, актовий запис № 108 (а.с.15). 21.04.2017 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 21.04.2017 року, актовий запис № 35 (а.с.9). Згідно довідки виданої сімейним лікарем Кодимської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Комунального підприємства «Кодимський центр первинної медико-санітарної допомоги» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 28.12.2021 року № 118 (а.с.11), [PERSON] в лікувальний заклад до сімейного лікаря з народження [PERSON] по час видання довідки не звертався. Згідно довідки виданої Комунальним закладом «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 28.12.2021 року № 45 (а.с.16), за період відвідування малолітнім [PERSON] даного закладу в період з 27.08.2014 року по 02.06.2018 року батько - [PERSON] , на відміну від матері - [PERSON] , жодного разу не цікавився вихованням сина, не з`являвся на батьківські збори, не приймав участі ні в групових, ні в загальносадкових заходах. Згідно довідки виданої Комунальним закладом «Опорний заклад «Кодимський заклад загальної середньої освіти №2» Кодимської міської ради Одеської області від 28.12.2021 року № 108 (а.с.12), батько учня [PERSON] - [PERSON] контакту із школою, де навчається дитина, не підтримує, жодного разу не спілкувався з учителями. Згідно довідки виданої Кодимським відділом державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29.12.2021 року № 42-20662 (а.с.13), у цьому органі державної виконавчої служби не перебуває та не перебував на виконанні виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON] . Висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Кодимської міської ради від 23.02.2022 року № 318, позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визнано недоцільним у зв`язку з тим, що недостатньо надано інформації про [PERSON] та документів, що підтверджують ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, про що свідчать копії відповідного висновку та рішення (а.с.41-43, 46-48). При цьому, згідно змісту самого висновку, у заходах щодо його складення приймав участь і сам [PERSON] шляхом надання пояснень, в яких відзначав неодноразові намагання зустрітися з сином так як хотів спілкуватись та виховувати дитину, а також звертався до органу опіки та піклування про надання рішення про участь у вихованні свого сина. 30.05.2018 року Кодимською райдержадміністрацією Одеської області було видано розпорядження № 258/ А-2018 «Про участь у вихованні малолітнього [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , що проживає окремо», але [PERSON] жодного разу не надавала йому сина, чинила опір в побачені з ним. Нормативно-правове обґрунтування: У відповідності до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.2 і 5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. А частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Схожі за своєю суттю принципи закріплені у пунктах 6-7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. В свою чергу, згідно до пункту 2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Згідно до абзацу другого пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У відповідності до ч.1 ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Крім того, згідно до положень ч.4-5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч.4 ст. 164 СК України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. В свою чергу відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно ч.3 ст. 157 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Висновки суду Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Характеристика (а.с.14), яка підписана із зазначенням анкетних даних [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , судом не приймається, оскільки підписи згаданих осіб в ній не посвідченні належним чином, зокрема посадовою особою органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим в суду відсутні підстави вважати, що дана характеристика, зокрема щодо відповідача [PERSON] , надана саме зазначеними особами. Крім того, суд вважає, що належною характеристикою особи є характеристика надана саме органом місцевого самоврядування, оскільки це здатне забезпечити попередній збір повної, всебічної і об`єктивної оцінки інформації про певну особу та її застосування при складенні характеристики. В той час як збір інформації виключно у певного кола осіб громади (двоє з яких сусіди позивача) не може забезпечити неупередженості, достовірності і об`єктивності. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що підписи із датою підписання [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] проставленні рукописно на заздалегідь підготовленій характеристиці з набраним текстом. В свою чергу роздруківка повідомлення з месенджера, додана позивачем [PERSON] до позовної заяви (а.с.10) не приймається судом, оскільки обсяг відомостей наявних у ній в поєднанні з відомостями наявними у інших матеріалах справи не надає можливості ідентифікувати учасників цієї переписки, так як не підтверджують належність саме відповідачу [PERSON] номеру мобільного телефону на який відправлялося відповідне повідомлення. Водночас із цим сам зміст згаданого вище повідомлення в поєднанні з поданням позову до суду, а також самі усні пояснення надані позивачем [PERSON] в судовому засіданні на питання суд, вказує на наявність у позивача [PERSON] наміру усунення самої необхідності отримання від відповідача [PERSON] , як батька, дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України шляхом саме позбавлення останнього батьківських прав, що суперечить правовій меті позбавлення цих прав. При цьому, пунктом 3 ч.1 ст. 274 ЦПК України передбачено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. При цьому, довідки із навчальних та закладу охорони здоров`я стосовно того, що відповідач [PERSON] не відвідував їх разом або з приводу малолітнього сина - [PERSON] , то суд не вважає ці довідки достатніми доказами ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків так як судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами малолітня дитина залишилась проживати саме разом із позивачем [PERSON] , а тому у цій ситуації суд вважає закономірною ту обставину, що малолітня дитина відвідувала освітні і медичний заклади саме у супроводі позивача, а не відповідача. Суд вважає, що позивачем не надано достовірних і достатніх доказів на підставі, яких можна дійти висновку про існування ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини - сина [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що в змісті позову позивач [PERSON] зазначала, що малолітній син перебуває на її утриманні і відповідач [PERSON] матеріально не підтримує дитину, однак зміст позову не містить і підтвердження того, що позивач [PERSON] вживала заходів для стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] у порядку, передбаченому ч.3 ст. 181 СК України, а в судовому засіданні зазначила, що позов щодо стягнення аліментів нею до відповідача [PERSON] не пред`являвся. В свою чергу відповідач [PERSON] хоча також і не надав доказів реалізації ним можливості вирішення своєї участі у вихованні дитини у порядку, передбаченому ст. 159 СК України, шляхом звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, але при цьому відповідач [PERSON] свого часу вживав заходів щодо позасудового вирішення питання своєї участі у вихованні малолітнього сина - [PERSON] шляхом відповідного звернення до органу опіки та піклування і отримання рішення останнього. Свідченням втрати відповідачем інтересу до своїх малолітніх дітей є її ігнорування судових засідань, незважаючи на належне повідомлення про час його проведення, та не подання до суду будь-яких заперечень проти позбавлення батьківських прав, які за змістом п.58 рішення Європейського Суду з прав людини, прийнятого у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, могли б бути свідченням її інтересу до своїх дітей. Водночас із цим суд враховує також те, що відповідач [PERSON] брав участь у заходах щодо складення органом опіки та піклування висновку щодо розв`язання спору у даній справі, а також подав відзив на позов у даній справі, в якому виклав свої заперечення проти позову. Таким чином суд вважає, що відповідачем [PERSON] було вжито активних процесуальних дій для захисту своїх батьківських прав, що в свою чергу вказує на зацікавленість останнього в них. Ураховуючи встановлені судом фактичні обставини суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина [PERSON] .

Outcome: dismissed