Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» у вересні 2021 року звернулося до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 18.10.2006 року уклали кредитний договір VIV2AK07740924. Згідно договору банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 11858,00 доларів США на термін до 16.10.2013 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором [PERSON] сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 11858,00 доларів США. Також, сторони договору 09.04.2013 року уклали Додаткову угоду № 1 до кредитного договору VIV2AK07740924 від 18.10.2006 року, якою зменшили розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди, а також збільшили строк кредитування та погодили новий графік погашення кредиту. Згідно графіку погашення, повернення кредиту, сплата відсотків та комісії відбувається щомісячними платежами з кінцевим терміном погашення 08.04.2016 року. В порушення умов договору, додаткової угоди [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 07.05.2021 року має заборгованість 37038,09 доларів США, яка складається з наступного: 5083,46 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 6233,29 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 381,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 25339,54 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язання за договором VIV2AK07740924 між АТ КБ «ПриватБанк» на нижчевказаними фізичними особами було укладено: - договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] . Відповідно до умов договору поруки, а саме п. 5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором VIV2AK07740924, однак вимога залишилась без виконання. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив стягнути зазначену вище суму. До початку розгляду справи по суті [PERSON] в грудні 2021 року подала зустрічний позов до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання поруки припиненою. Позов мотивований тим, що відповідно до договору поруки укладеного 09.04.2013 року у випадку неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № VIV2AK07740924 від 18.10.2006 року та додаткової угоди № 1 до кредитного договору № VIV2AK07740924 від 18.10.2006 року, а саме повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 18442,73 доларів США в строк з 18.10.2006 року по 08.06.2016 року. За умовами кредитного договору № VIV2AK07740924 від 18.10.2006 року строк виконання зобов`язання визначено до 16.10.2013 року. За умовами договору поруки від 09.04.2013 року строк основного зобов`язання визначено до 08.04.2016 року. Відповідно до п. 12 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що письмова вимога до поручителя кредитором направлена 08.06.2021 року, тобто більше ніж через 5 років від настання терміну повернення кредиту. Крім того, з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви вбачається, що позичальником на погашення заборгованості за кредитом останній платіж було внесено 25.04.2014 року, починаючи з 27.05.2014 року почалась про строчка по погашенню кредиту. У зв`язку з вищенаведеним [PERSON] звернулася до суду та просила визнати договір поруки від 09.04.2013 року укладений між [PERSON] і АТ КБ «ПриватБанк» припиненим. Представник позивача за первісним та відповідач за зустрічним позовами АТ КБ «ПриватБанк» Рой В.Л. в судовому засіданні просив первісний позов задовольнити з урахуванням заяви про зміну підстав позову, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Також представник надав суду письмові пояснення, зазначивши, що ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Представник відповідача за первісним та позивач за зустрічним позовами [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні первісного позову просив відмовити, зустрічний позов просив задовольнити. Також останній надав суду додаткові пояснення, в яких зазначено, що письмова вимога від 08.06.2021 року підтверджує той факт, що кредитором порушено строк для пред`явлення вимоги до поручителя, навіть якщо виходити з положення п. 12 договору поруки, яким встановлено 5-річний строк пред`явлення вимоги до поручителя. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується в п. 3 ч. 1\~ст. 3 ЦК України, а в ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 18.10.2006 року уклали кредитний договір VIV2AK07740924. Згідно п. 1.1 договору банк зобов`язується надати [PERSON] кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 18.10.2006 року по 16.10.2013 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 17033,46 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля 11858,00 доларів США, а також у розмірі 5175,46 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за довгострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 226,98 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Також сторони договору 09.04.2013 року уклали Додаткову угоду № 1 до кредитного договору VIV2AK07740924 від 18.10.2006 року, якою зменшили розмір заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди, а також збільшили строк кредитування та погодили новий графік погашення кредиту. В забезпечення виконання зобов`язання за договором VIV2AK07740924 між АТ КБ «ПриватБанк» на нижчевказаними фізичними особами було укладено: - договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49\~ЦК України, а також спеціальними нормами\~глави 71 ЦК України. Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 07.05.2021 року [PERSON] має заборгованість 37038,09 доларів США, яка складається з наступного: 5083,46 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 6233,29 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 381,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 25339,54 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути дану суму солідарно з [PERSON] та [PERSON] . Щодо позовних вимог до поручителя [PERSON] суд зазначає наступне. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Так, боржник зобов`язався повернути кредит у строк до 08.04.2016 року, а оскільки банк звернувся до поручителя з позовом 03.09.2021 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій\~статті 559 ЦК України шестимісячного\~строку, тому у суду є підстави для відмови у позові у зв`язку із припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Статтею 546 ЦК України\~встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша\~статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Виходячи з приписів\~ст.\~554\~ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник. За змістом частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~(в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин - час припинення дії кредитного договору) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій\~статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою\~статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначені правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) не встановила підстав відступити від наведених висновків та вказала, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті\~251,\~252 ЦК України). У постанові від 25.04.2018 року у справі № 641/9926/15-ц Велика палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі. При цьому сама лише умова договору поруки про дію поруки до повного виконання позичальником та/або поручителем своїх зобов`язань за договором не може розглядатися судом як установлення строку дії поруки; термін має визначатися календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до п. п. 11 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні\~статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої\~статті 559 цього Кодексу, про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Таким чином, вимоги до поручителя банк мав право заявити до спливу шести місяців з моменту, коли дізнався про порушення свого права з простроченням, внесення позичальником чергового обов`язкового платежу згідно Графіку або в будь-якому разі протягом 6 місяців з дня закінчення строку договору і настання остаточної дати повернення кредиту, який сплив 08.04.2016 року, тому АТ КБ\~«ПриватБанк» пропустив встановлений\~статтею 559 ЦК України\~строк на пред`явлення позову до поручителя з врахуванням звернення до суду з позовом у вересні 2021 року. Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Отже, в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості слід відмовити у зв`язку з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя, а також підлягає задоволенню зустрічний позов про визнання поруки припиненою. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] . Відповідно до\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до змісту\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами\~ЦК України. За\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою\~статті 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~статті 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами\~ЦК України\~мають різний зміст. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша\~статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта\~статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у\~статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку позовних вимог вбачається, що Банком нараховувалася відсотки за кредитом у розмірі 28,12 річних та пеня і після 08.04.2016 року. Так, станом на дату закінчення строку кредитного договору розмір відсотків становив 6233,29 доларів США, а пені 25339,54 доларів США. З розрахунку заборгованості, доданому позивачем до позовної заяви, вбачається, що з 25 квітня 2014 року відповідач [PERSON] припинив сплату тіла та відсотків по кредиту взагалі. В межах цього позову АТ КБ «ПриватБанк» пред`явлено до стягнення відсотки за користування кредитом за весь період строку кредитування і по 07.05.2021 року у розмірі 6233,29 доларів США. З урахуванням системного аналізу приписів чинного законодавства та матеріалів справи, суд зазначає, що право АТ КБ «ПриватБанк» нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто після 09.04.2016 року. З огляду на викладене, позовні вимоги до відповідача про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 09.04.2016 року по 07.05.2021 року задоволенню не підлягають у зв`язку з безпідставністю цих вимог. А тому з [PERSON] на користь банку підлягає стягненню заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 1917,08 доларів США. Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 25339,54 доларів США суд зазначає наступне. Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України: від 25 травня 2016 року у справі N 6-1138цс15: від 03 вересня 2014 року у справі N 6-100цс14, відповідно до якого за правилами п. 1 ч. 2 статті 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання не може перевищувати одного року. Згідно наданого суду розрахунку заборгованості пені, наданої позивачем в позовній заяві вбачається, що пеня за невиконання зобов`язання з повернення коштів за договором позики в межах 1 року становить 456,25 доларів США ( період з 01.09.2020 року по 07.05.2021 року ). Також суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так зі змісту позовних вимог вбачається, що банк просив стягнути 381,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом. За змістом ст.ст. 11,\~ 202, 626 ЦК України\~договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст. 204 ЦК України\~встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Надаючи оцінку доводам позивача щодо правомірності включення умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд виходить з того, що в силу вимог ст.ст. 47, 55 «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час укладання між сторонами кредитного договору) Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в законі. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. При цьому, за змістом п. 17\~ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~послугою визнається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За змістом ст. 1054 ЦК України\~надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком Банку із зустрічним обов`язком Позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Така дія як обслуговування кредитної заборгованості не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №369/9293/15-ц, від 02 вересня 2019 року у справі №361/7528/17, від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц. Позивачем не надано інформації які конкретно послуги включає обслуговування кредитної заборгованості крім встановлених частиною першою\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~( п.1.2 договору передбачено мета кредитування: споживчі потреби) , що надаються безоплатно, а також які здійснюються на власну користь банку. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу встановлено плату за ведення кредитної справи, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення пункту 3.8 ( в межах позовних вимог) кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію в терміни та у розмірах, є нікчемними. Адже обслуговування кредитної заборгованості само по собі не є окремою послугою в розумінні\~Закону України «Про захист прав споживачів», тому встановлення Банком в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості обмежує права споживача-фізичної особи порівняно з правами, встановленими вказаним Законом, у зв`язку з чим така умова є нікчемною (недійсною в силу ч. 5\~ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~та\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, вимога банку про стягнення суми заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 381,80 доларів США також не підлягає задоволенню. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі\~Проніна проти України). Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь банку пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3100,53 грн. та з банку на користь [PERSON] у розмірі 908,00 грн. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial