Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

Позивач 02.02.2021 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінмарк» про визнання недійсним договору №375/09-17-к купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором №44/07ю від 20.12.2007. Позовні вимоги мотивовані тим, що фізична особа не наділена правом надавати фінансові послуги, а договір відступлення права вимоги укладений з фізичною особою. Що суперечить положенням ч.3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2021 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2021 цивільну справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Справа 22.04.2021 надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та ухвалою від 23.04.2021 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 02.06.2021. Ухвалою суду від 26.04.2021 повернуто заяву представника позивача про забезпечення позову. У зв`язку з неякою учасників справи у підготовче засідання 02.06.2021 розгляд справи було відкладено на 13.07.2021. У підготовчому засіданні 13.07.2021 було задоволено клопотання представника відповідача та позивача про відкладення, наступне засідання призначено на 11.08.2021. Підготовче засідання 11.08.2021 відкладено на 20.10.2021 у зв`язку з перебуванням головуючого у нарадчій кімнаті по кримінальній справі №522/16951/18. До суду 11.08.2021 надійшов відзив представника [PERSON] [PERSON] , згідно якого просять відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву відзначено, що у оскаржуваного договору відсутні ознаки фінансових послуг, які потребують участі спеціального суб`єкта фінансової установи. [PERSON] набув лише право вимоги за кредитним договором, але не набув прав та обов`язків спеціального суб`єкта кредитора. До суду 01.09.2021 надійшов відзив ТОВ «ФК «ФІНМАРК», яке також не погоджується з позовними вимогами, оскільки представник позивача сплутав цесію та факторинг. У підготовче засідання 20.10.2021 учасники справи не з`явилися, розгляд справи відкладено на 25.11.2021. Ухвалою суду від 25.11.2021 залишено без задоволення заяву представника позивача про витребування доказів, прийнято до розгляду відзиви відповідачів та закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 19.01.2022. У зв`язку з першою неявкою учасників справи у судове засідання 19.01.2022 розгляд справи відкладено на 09.03.2022. Розгляд справи у судовому засіданні 09.03.2022 було відкладено на 13.04.2022. У судове засідання 13.04.2022 учасники справи не з`явилися. Зважаючи на терміни розгляду справи та попередні неявки учасників справи, враховуючи викладені позиції сторін у письмових заявах по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20 грудня 2007 між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-Юг» було укладено кредитний договір №44/07ю (а.с.4-8). На забезпечення виконання вимог кредитного договору 25.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (а.с.11-14). 13 лютого 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНМАРК» та [PERSON] було укладено договір про відступлення прав вимоги за договором застави, посвідченим 19 січня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. за реєстровим №373 (а.с.15). З вищевказаного оскаржуваного договору про відступлення прав вимоги за договором застави, посвідченим 19 січня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. за реєстровим №373, який посвідчений приватним нотаріусом Швець Р.О. та зареєстрований в реєстрі за №851 вбачається, що предметом застави є легковий автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Сам договір застави до матеріалів справи не додано, попередніх договорів за яким ТОВ «ФК «ФІНМАРК» отримало право вимоги також не додано. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ). Згідно статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 350 Господарського кодексу України, факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність. Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У даній нормі визначено загальні вимоги які зазвичай ставляться до договорів (назва, реквізити, сторони, права та обов`язки), окрім як необхідність зазначення у ньому розміру фінансового активу, зазначеного у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, а також підтвердження, клієнту повідомлено наступну інформацію: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зумовлює його недійсність. З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України). Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18) від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18) від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17, провадження № 61-45112св18. Крім того, Велика Палата Верховного Суду, у вищевказаній постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, також дійшла висновку, що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Суд також зазначає, що у чинному законодавстві відсутнє чітке визначення поняття «фінансування», як конкретної процедури, що прямо пов`язана із відносинами факторингу. У той же час, виходячи з аналізу вищевикладених правових позицій, можна дійти висновку, що оплата, якщо вона за розміром менше номіналу придбаного грошового зобов`язання, слід вважати фінансуванням (тобто наданням грошових коштів за плату). Одночасно судом враховується, що на цей час чинним законодавством не закріплено чіткого однозначного визначення або трактування поняття «Номінальна вартість». З аналізу відкритих і загальновідомих джерел можливо дійти висновку, що під номінальної вартістю товарів розуміють вартість, яку вони мають на певний момент часу і яка формується цілком або майже цілком під впливом дії витратного фактора виробництва. Номінальна вартість може виступати не як початкове кількісне значення, а як реальна вартість. [PERSON] придбав у ТОВ «ФК «Фінмарк» право вимоги за договором застави. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд доходить до висновку, що правова природа договору, щодо якого виник спір, є іншою, а саме: він не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства, а є договором купівлі-продажу вимоги. Для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача (як то наприклад права власності чи права користування спірною земельною ділянкою) з боку відповідача. Суд звертає увагу, що яким чином [PERSON] відноситься до договору застави, права вимоги за якими були відступленні з матеріалів справи встановити не можливо. У даному випадку позивач не довів факт порушення його прав оспорюваним правочином, помилково посилався на норми законодавства, тому позовна заява задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed