Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

01 листопада 2021 року [PERSON] , [PERSON] , в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , 2006 р.н. звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу [PERSON] надано строк для усунення недоліків, а саме, долучення документів, що підтверджують сплату судового збору на суму 1 816,00 грн. 12 листопада 2021 року на виконання даної ухвали позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою, згідно якої усунула недоліки позову. В обґрунтування вимог позивачі [PERSON] та [PERSON] посилалися на те, що 19 квітня 2006 року вони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 8. Від даного шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва на право власності на житло серії [NUMBER] від 25 вересня 2007 року, виданого Голубівською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі розпорядження органу приватизації № 49 від 25 вересня 2007 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Їх право власності зареєстроване 24 грудня 2007 року Новомосковським районним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за р.№ 1452 в книзі № 6. 14 лютого 2001 року у спірній квартирі зі згоди наймача житла був зареєстрований брат позивача [PERSON] [PERSON] , [INFO] , який з 20 березня 2007 року фактично не проживає в житловому приміщенні без поважних причин. Позивачі вказують на те, що реєстрація відповідача перешкоджає реалізації їх прав як власників житла. В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.\~317,\~319,\~383,\~391,\~405\~ЦК України,\~ [PERSON] і\~ [PERSON] ,\~в своїх\~інтересах та\~в інтересах\~ [PERSON] ,\~2006\~р.н. просили суд:визнати [PERSON] ,\~ [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме\~\~квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 04 травня 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , [PERSON] , в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , 2006 р.н. та їх представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивачів, останній просив розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просив суд задовольнити вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те,\~що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, судом постановлено ухвалу пр. проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачами письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] 19 квітня 2006 року зареєстрували шлюб у Виконавчому комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 8, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19 квітня 2006 року. Від даного шлюбу вони мають дітей [PERSON] , [INFO] , актовий запис №с 36 від 22 вересня 2006 року (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 22 вересня 2006 року) та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 50 від 19 грудня 23016 року (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19 грудня 2016 року). У відповідності до свідоцтва на право власності на житло серії [NUMBER] від 25 вересня 2007 року, виданого Голубівською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі розпорядження органу приватизації № 49 від 25 вересня 2007 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Їх право власності зареєстроване 24 грудня 2007 року Новомосковським районним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за р.№ 1452 в книзі № 6, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17187391 від 24 грудня 2007 року (реєстраційний номер: 21564516). Встановлено, що 14 лютого 2001 року в спірній житловій квартирі зі згоди наймача житла був зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Витягом про зареєстрованих осіб № 3143 від 23 жовтня 2021 року довідкою Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року за вих. № 225-2456. Відповідач [PERSON] , [INFO] є рідним братом позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 10 лютого 1979 року та серії [NUMBER] від 18 січня 2008 року. Таким чином, відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача [PERSON] . Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але з 20 березня 2007 року не проживає, житловим приміщенням не користується, що підтверджується актом № б/н від 25 жовтня 2021 року, складеним депутатом Перещепинської міської ради Ромашенко В.В. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Статтею 41 Конституцією України\~та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Як вбачається з частини 2 статті 48\~Закону України «Про власність»\~власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до частини 1статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно частини 1\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1статті 383\~ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Пунктом 1, частини 1статті 346\~цього Кодексу встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1ст. 391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК\~України, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства. Статтею 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зазначені обставини в їх системному зв`язку свідчать про те, що відповідач [PERSON] втратив право на користування житлом, оскільки понад один рік не проживає в спірній квартирі [ADDRESS] , витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несе, а тому суд дійшов висновку, що право власності позивачів підлягає захисту у спосіб, що передбачений\~ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації\~місця\~проживання\~особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ На підставі викладено та

Outcome: approved