Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про: 1. Визнання незаконним та скасування рішення сорок першої сесії сьомого скликання Кольчинської селищної ради від 10.12.2019 №1606 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] » (надалі - Рішення); 2. Визнання незаконним та скасування рішення сорок сьомої сесії сьомого скликання Кольчинської селищної ради від 10.09.2020 №1946 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] та передачу її у власність» (надалі - Рішення 1); 3. Визнання за нею права на завершення розпочатої [PERSON] процедури приватизації земельної ділянки площею 0,04 га навпроти будинку [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства (надалі - Земельна ділянка). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність у неї права на завершення приватизації Земельної ділянки, що була розпочата її матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки вона є спадкоємцем всього майна, а відповідач (1), незважаючи на те, що [PERSON] мала право на приватизацію Земельної ділянки надав її у власність відповідачу (2). Доводячи перед судом під ставність своїх позовних вимог, позивач наголосила на тому, що внаслідок незаконної передачі відповідачем (1) Земельної ділянки, яка перебувала в постійному користуванні [PERSON] - [PERSON] оспорювані за предметом позову акти органу місцевого самоврядування слід скасувати. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 116, 118, 121, 122, 152 Земельного кодексу України. Уповноважений представник відповідача (1) відзив на позовну заяву не подав. Від представника відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому висловлена незгода із позовними вимогами [PERSON] , так як [PERSON] була безоплатно передана земельна ділянка в [ADDRESS] площею 0,1309 га, з дотриманням всіх регламентованих законодавством стадій та процедур, з присвоєнням відповідного кадастрового номеру (2122755300:12:000:0068). В свою чергу спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку не набула права власності на оспорювану земельну ділянку, а тільки висловила намір її отримати. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві. Прийнявши участь в судовому засіданні, уповноважений представник відповідача (1) просив у задоволенні позовних вимог відмовити, зазначивши, що спірна земельна ділянка була правомірно передана у власність відповідача (2). Також просив прийняти суд до уваги те, що в органу місцевого самоврядування, який він представляє не має не було у наявності документальні докази, які б підтверджували право користування та фактичні межі земельної ділянки, якої в минулому користувалися родина [PERSON] . Представник відповідача (2) в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що [PERSON] виділено саме ту земельну ділянку, яка перебувала в користуванні [PERSON] . При цьому, наголосила на тому, що земельна ділянка, яка виділена [PERSON] не перебувала у користуванні будь-яких осіб. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що у відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 2. Предметом спору у цій справі є вимоги щодо визнання права на завершення приватизації земельної ділянки у порядку спадкування, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавця та скасування у зв`язку з цим рішень про передачу вказаної земельної ділянки у власність відповідача (2). В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи. На підставі рішення сьомої сесії шостого скликання Кольчинської селищної ради від 18 березня 2011 року №128 заборонено виділення нових земельних ділянок для всіх видів використання на території населених пунктів Кольчинсьої селищної ради. 10.06.2011 [PERSON] звернулася до Кольчинського селищного голови із заявою про передачу у власність земельної ділянки для ведення ОСГ: площею 0,25 га в ур «Під Горбком» в с.Жборівці та площею 0,04 га навпроти буд [ADDRESS] . Відповідно до рішення чотирнадцятої сесії шостого скликання Кольчинської селищної ради від 13 вересня 2011 року №244 вирішено на підставі рішення від 18.03.2011 №128 заяви громадян, в тому числі [PERSON] , не задовольняти і не надавати згоду на виділення нових земельних ділянок для ведення ОСГ. 07.11.2011 [PERSON] подала повторну заяву з проханням винести рішення на приватизацію земельної ділянки для ведення ОСГ площею 0,04 га напроти будинку [ADDRESS] . На підставі рішення шістнадцятої сесії шостого скликання Кольчинської селищної ради від 8 грудня 2011 року №283 вирішено заяву [PERSON] щодо виділення їй земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства не задовольняти і не дати згоду на виділення їй нових земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] . Разом з тим, з даних облікової картки об`єкта погосподарського обліку за адресою: [ADDRESS] рахується земельна ділянка загальною площею 0,51 га, в т.ч.: 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,36 га - для ведення особистого селянського господарства. [INFO] померла [PERSON] . 31 березня 2021 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Ергарт-Козар В.В. видано [PERSON] , як спадкоємцю після смерті [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] , та на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). В свою чергу, на підставі оспорюваного за предметом позову Рішення [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку орієнтовною площею 0,1500 га в [ADDRESS] . Рішенням 1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,1309 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] та передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1309 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2122755300:12:000:0068 в [ADDRESS] . 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1263 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Положеннями статті 1225 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший ї розмір не визначений заповітом. В свою чергу, частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення від 8 грудня 2011 року №283 «Про розгляд заяви громадянки [PERSON] про виділення їй нових земельних ділянок») встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 Земельного кодексу України. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим (частина шоста статті 118 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення від 8 грудня 2011 року №283 «Про розгляд заяви громадянки [PERSON] про виділення їй нових земельних ділянок»). Згідно з частинами сьомою, восьмою та дев`ятою статті 118 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення від 8 грудня 2011 року №283 «Про розгляд заяви громадянки [PERSON] про виділення їй нових земельних ділянок», рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 Земельного кодексу України в редакції на момент ухвалення рішення від 8 грудня 2011 року №283 «Про розгляд заяви громадянки [PERSON] про виділення їй нових земельних ділянок»). Таким чином, положеннями Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України Разом з тим, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку». Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки. Предметом спору відповідно до пред`явлених позовних вимог є визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, яку, як вважає позивач, розпочала її мати [PERSON] та не завершила за життя, і як наслідок, - визнання незаконним та скасування Рішення та Рішення 1. Надаючи правову оцінки доводам на аргументам учасників судового процесу слід констатувати, що особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця. Враховуючи викладене, предмет позову, наведені позивачем підстави для задоволення позовних вимог, характер спірних правовідносин, в межах вирішення даного спору, суд повинен встановити: - чи розпочала мати позивача процедуру приватизації Земельної ділянки; - чи зверталася позивач з відповідною заявою до органів місцевого самоврядування щодо завершення її приватизації в порядку спадкування; - з`ясувати місце розташування, конфігурацію, площу Земельної ділянки та відповідно, факт виділення [PERSON] тієї частини земельної ділянки, яка перебувала в користування [PERSON] ; - наявність або відсутність факту порушення оспорюваними Рішенням та Рішенням 1 прав позивача як спадкоємця прав і обов`язків [PERSON] . По відношенню до цього слід зазначити, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її прав. Так, судом встановлено, що [PERSON] в червні та листопаді 2011 року зверталася до Кольчинської селищної ради із заявами про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,04 га навпроти будинку [ADDRESS] . На підставі рішень Кольчинської селищної ради від 13 вересня 2011 року №244 та від 8 грудня 2011 року №283 [PERSON] , у зв`язку з накладенням заборони на виділення нових земельних ділянок, не надано згоди на виділення їй нових земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Разом з тим, в процесі судового розгляду справи судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин відносно того, що [PERSON] , за свого життя, зверталася до компетентних органів та установ з відповідними заявами щодо встановлення меж земельної ділянки, яку вона бажала приватизувати в натурі, а також відносно того, що виконкомом Кольчинської селешної ради приймалось рішення про затвердження проекту землеустрою та/або про передачу [PERSON] спірної земельної ділянки у власність на підставі розробленої земельно-кадастрової документації, в якій було б визначено конкретний розмір, конфігурацію та фактичне місце розташування земельної ділянки, що свідчило б про доведення факту розпочатої [PERSON] процедури приватизації Земельної ділянки. Отже, земельна ділянка площею 0,04 га навпроти будинку [ADDRESS] не виділена в натурі. Не встановлено також і її меж та не оформлено технічну документацію, що не дає можливості визначити її фактичне місце розташування. Таким чином, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд позбавлений можливості встановити факт того, що земельна ділянка (чи її частина), яка була передана у власність відповідачу (2) перебувала в користуванні спадкодавця [PERSON] . Наданні в судовому засіданні пояснення позивача та її представника щодо перебування у користуванні сім`ї [PERSON] земельної ділянки, яка відведена [PERSON] ґрунтується на припущеннях, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження наведених ними доводів. Також суд не приймає до уваги витяг з протоколу, складений державним нотаріусом д-р Олексдром Гассаєм у місті Мукачево у справі про спадщину, згідно з яким проведено передачу у власність членам сім`ї [PERSON] земельної ділянки, пасовиська і лісових угідь, оскільки зі змісту такого, без дослідження поземельних книг кадастрової зони села Жборівців, не можна встановити, що у них йдеться саме про Земельну ділянку. Серед іншого, у матеріалах справи відсутніми є також відомості про те, що позивач зверталася до відповідного компетентного органу з метою завершення розпочатої спадкодавцем процедури приватизації земельної ділянки, та доказів відносно отримання нею відмови у завершенні такої процедури. За таких обставин суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами факту порушення її права на земельну ділянку, яка була передана безоплатно у власність відповідачу (2), оскільки таке право у позивача не виникло. Крім того, розпорядження земельними ділянками, що перебувають на території відповідного села, селища відноситься до виключної компетенції відповідного орану місцевого самоврядування і в судовому засіданні належними і допустимими доказами не доведено, що при прийнятті Рішення та Рішення 1 органом місцевого самоврядування були допущені порушення положень законодавства, якими регламентовано процедуру проведення таких дій. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2724,00 гривень у відповідності до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed