Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначав, що 20.09.2016 між ним та Позичальником [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до п. 2.1 якого розмір позики становив 500 000,00 Доларів США під 3 % місячних. Зазначав, що відповідно до Розписки Позичальника (додаток N 1 до Договору) [PERSON] одержав від позивача грошові кошти в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США під 3 % місячних, які відповідач відповідно до п.п. 4.1 та 5.1 договору зобов`язувався повернути до 20.09.2017 в готівковому порядку шляхом передачі відповідних коштів Позичальником Позикодавцю згідно з договором позики від 20.09.2016, укладеного між Позичальником та Позикодавцем. Позивач вказував, що він виконав своє зобов`язання у повному обсязі, передав грошові кошти відповідачу, проте останній позику не повернув. Зазначав, що з врахуванням умов укладеного договору Позичальник повинен повернути грошові кошти, які становлять 50 000 тисяч доларів США. Крім цього вказував, що відповідно до 2.1 договору розмір процентів за користування грошовими коштами становить 18 000 доларів США. Ураховуючи вищевикладене, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 20.09.2016 в розмірі 1 803 434,39 грн (один мільйон вісімсот три тисячі чотириста тридцять чотири гривні 39 коп), де 1 326 054, 70 сума основного боргу, а 477379,69 грн. сума відсотків за користування грошовими коштами. У судові засідання [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, від представника Позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, зазначений позов підтримує, просить його задовольнити, посилаючись на обставини вказані вище. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судових засіданнях позовні вимоги не визнавали, заперечуючи факт існування заявлених договірних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а також підписання відповідачем договору позики від 20.09.2016 та розписки; 10.12.2021, 19.01.2022, 09.02.2022, 01.03.2022, 07.04.2022, 05.05.2022 в судові засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні учасників справи, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У силу положень пунктів 5, 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність, і застосування цих засад полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування мають бути належними і справедливими стосовно усіх суб`єктів цивільних правовідносин та відповідати загальновизнаним нормам обороту. При цьому, концепція добросовісності може використовуватися судом в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила. Справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до статей 11, 13, 14 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно з статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 ЦК України. Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа N 464/3790/16-ц, провадження N 14-465 цс 18). Судом встановлено, що 20.09.2016 між позивачем [PERSON] (позикодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого та Розписки Позичальника (додаток N 1 до Договору) позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США. [PERSON] зобов`язався повернути вказані грошові кошти в строк до 20.09.2017. Договір позики, укладений між сторонами, є процентним. У строк, що встановлений договором позики відповідач суму позики позивачу не повернув. Надаючи належну оцінку борговій розписці, суд приходить до висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розпискою [PERSON] (додаток N 1 до Договору), яка складена ним власноруч, підтверджується як факт отримання боржником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути, а зберігання оригіналу боргової розписок у позивача доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Відповідні фактичні обставини, на переконання суду, свідчать про належне виконання позивачем [PERSON] свого зобов`язання за договором позики від 20.09.2016, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 20.09.2016 позивач надав відповідачу суму позики, а останній зобов`язувався її повернути у повному обсязі 20.09.2017. У строк, встановлений договором позики, відповідач суму позики позивачу не повернув. Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував факт підписання договору позики, отримання грошових коштів за ним та виконання ним його умов, на підтвердження чого представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Так, ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 28.01.2021 у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, яку не було проведено, оскільки відповідач не здійснив оплати за проведення судово-почеркознавчої експертизи, про проведення якої він просив на підтвердження його доводів, що свідчить про його ухилення від проведення такої. Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд надав оцінку, що почеркознавча експертиза не відбулася з вини відповідача [PERSON] . Зважаючи на те, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог саме з підстав неналежності йому підпису на договорі позики, враховуючи важливість встановлення належності [PERSON] підпису на договорі позики, оскільки саме з цих підстав не визнається позов, беручи до уваги і ту обставину, що судово-почеркознавча експертиза призначалася саме за його клопотанням, неоплата ним вартості судово-почеркознавчої експертизи свідчить про неодноразові ухилення відповідача [PERSON] від встановлення фактів, що мають значення для розгляду справи та потребують спеціальних знань, то суд дійшов до висновку, що відповідачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами, що підпис на договорі позики від 20.09.2016 та Розписці Позичальника (додаток N 1 до Договору), йому не належить. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надали суду можливість визнати факт, який відповідачем заперечується, та встановити, з урахуванням інших доказів, що доводи відповідача про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними. При цьому, суд, гарантуючи дотримання принципу змагальності, повинен надати оцінку усім доказам, наданим сторонами. Доказів, які б спростовували ці обставини, відповідачем не представлено. Заперечення представника відповідача суд приймає як спосіб цивільного захисту від цивільно-правових вимог позивача у справі, що відповідно до положень ЦПК України є його правом. У зв`язку з викладеним, наявні правові підстави для стягнення суми позики. Як вказувалось вище, статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 та в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 266/3946/17 (провадження № 61-6726св20). Позивачем визначено грошовий еквівалент іноземної валюти в гривні станом на 29.09.2017 року в сумі 1 326 054, 70 ( один мільйон триста двадцять шість тисяч п`ятдесят чотири гривні сімдесят копійок). Таким чином, з врахуванням умов укладеного Договору станом на 29.09.2017 року Позичальник повинен повернути Позикодавцеві грошові кошти, які становлять 50 000 тисяч доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 326 054, 70 ( один мільйон триста двадцять шість тисяч п`ятдесят чотири гривні сімдесят копійок). Окрім цього з матеріалів справи вбачається, що відповідно до 2.1. Договору розмір процентів за користування грошовими коштами становить 18000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 477379,69 грн. (чотириста сімдесят сім тисяч триста сімдесят дев`ять гривень 69 копійок). За таких обставин суд прийшов до переконання що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення боргу є підставними і підлягають до задоволення, а відтак загальна сума боргу складає - 1803434,39 грн. (один мільйон вісімсот три тисячі чотириста тридцять чотири гривні 39 коп). Крім цього згідно ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. При поданні позову Позивачем було заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору, тому суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 8810 грн. Отже, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджуються наданими суду письмовими доказами, обраний спосіб захисту його права відповідає змісту суб`єктивного права та характеру його порушення, а позовні вимоги ґрунтуються на положеннях закону, якими урегульовано спірні правовідносини, та умовах договору, укладеному між сторонами, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . За таких обставин, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням всіх обставин та матеріалів справи, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та ухвалює рішення про задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved