Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідач по справі в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає понад один рік, не здійснює оплату комунальних послуг, його особистих речей у квартирі немає. У зв`язку із цим позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 02 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області постановленою 13 січня 2022 року без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивача [PERSON] та її представник адвокат Алексенко С. Л. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, попередньо направив до суду заяву про визнання позову, у якій просив позов задовольнити у повному обсязі та розгляд справи проводити без його участі. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи. Як вбачається з копії свідоцтва про зміну імені, виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), [PERSON] , що народилася [INFO] , змінила ім`я, про що 02 червня 2020 року складено відповідний запис № 37. Прізвище, власне ім`я, по батькові після державної реєстрації зміни імені: [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 09 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ваврів О. Б. за реєстровим номером 1518. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/435/17 від 28 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 04.04.2017 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з довідкою №134 виданою ОСББ «Вербицького 22» 12 жовтня 2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , (колишній чоловік), [PERSON] (батько), [PERSON] (мати). Відповідно до довідки, виданої ОСББ «Вербицького 22» 12 жовтня 2020 року № 66, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає за адресою [ADDRESS] , згідно складеного акту опиту сусідів від 12.10.2020 р. Згідно довідки, виданої ОСББ «Вербицького 22» 11 березня 2021 року № 88, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає, згідно складеного акту опиту сусідів від 10.03.2021 р., за адресою [ADDRESS] з 01.08.2018 р. Відповідно до довідки, виданої ОСББ «Вербицького 22» 17 червня 2021 року № 104, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає, згідно складеного акту свідчення сусідів від 17.06.2021 р., за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої ОСББ «Вербицького 22» 08 жовтня 2021 року № 133, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає, згідно складеного акту свідчення сусідів від 08.10.2021 р., за адресою [ADDRESS] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили те, що колишній чоловік позивача - [PERSON] близько 4 (чотирьох) років не проживає за адресою [ADDRESS] та перебуває закордоном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Суд встановив, що при вселенні відповідача до належної позивачу квартири жодної домовленості між сторонами про порядок користування даним житлом та порядок втрати такого права не існувало. Крім цього, судом установлено, що відповідач будучи зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , понад один рік не проживає у вказаному помешканні, його речі та майно там відсутні, участі у сплаті комунальних послуг та в утриманні будинку не приймає. Разом з тим реєстрація відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у вільному володінні та користуванні своєю власністю. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак з урахування вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved