Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] в лютому 2022 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Позов мотивовано тим, що 21.04.2001 року між сторонами був укладений шлюб, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 12.06.2019 року у справі № 127/9137/19. Від даного шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.06.2019 року у справі № 127/9138/19 стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку з тим, що син досягнув повноліття стягнення аліментів припинено. Однак, на даний час він навчається у західноукраїнському національному університеті за спеціальністю 231 «Соціальна робота» на 1 курсі, денної форми навчання, на контрактній основі. Вартість навчання згідно з умовами договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців від 01.10.2021 року складає 18900,00 грн. на рік. Термін навчання становить 3 роки 10 місяців, а саме по 30.06.2025 року. Загальна вартість навчання 72450,00 грн. Відповідач жодної участі в утриманні сина не приймає. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи стягнення з 16.01.2022 року і до закінчення навчання. Позивач [PERSON] згідно заяви позов підтримала. Представник [PERSON] [PERSON] заперечила в задоволенні позову, зазначивши що [PERSON] є інвалідом першої групи довічно. Кошти йдуть на його лікування, а тому у батька не має можливості надавати допомогу дитині. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), відповідний актовий запис № 09, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 10.02.2004 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.06.2019 року (цивільна справа № 127/9137/19). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.06.2019 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частки доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про судові витрати. Відповідно до довідки Західноукраїнського національного університету від 01.10.2021 року № 312 [PERSON] , дійсно навчається у даному закладі за спеціальністю 231 «Соціальна робота», соціально гуманітарний факультет. Нормативний термін навчання 3 роки 10 місяців. Завершення навчання згідно з навчальним планом 30.06.2025 року. Загальна вартість навчання 72450,00 грн. Згідно ч. 1 ст.\~199\~СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Із аналізу положень зазначеної норми права вбачається, що обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують вчитися виникає лише при наявності в сукупності таких юридичних фактів: досягнення дитиною 18 років, але не більше 23 років; продовження навчання; потреба у матеріальній допомозі у зв`язку із навчанням; наявність можливості у батьків надавати допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~200\~СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. У ч. 1 ст.\~182\~СК України вказано, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч. 2 ст.\~200\~СК України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Аналізуючи викладені вище правові норми, судом відзначається, що правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, не є продовженням безумовного обов`язку батьків з утримання неповнолітніх дітей, якими вказаний обов`язок, встановлений щодо обох батьків, більше того, вони регулюються самостійними нормами матеріального права і залежать від можливості надавати матеріальну допомогу. При визначенні суми матеріальної допомоги мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем навчання. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину. При цьому суд враховує, що особи, які досягли 18 років є повнолітніми, отримують повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець і передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки було б нерозумним ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини. З огляду на спільний обов`язок батьків щодо утримання повнолітньої дитини на період продовження навчання, суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, який би був справедливим і не накладав би непропорційний фінансовий тягар на нього, зокрема, з урахуванням того, що його син [PERSON] є повнолітнім Відповідач [PERSON] відповідно до довідки до акта огляду медико соціальною експертною комісією, серії АВ № 0988182 є інвалідом першої групи з 01.10.2018 року, довічно, причина інвалідності захворювання пов`язане із захистом Батьківщини. Дане також підтверджується пенсійним посвідченням, серії [NUMBER] від 16.04.2019 року та посвідченням особи з інвалідністю внаслідок війни, серії [NUMBER] від 10.04.2019 року Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 3294 діагноз [PERSON] : гостре порушення мозкового кровообігу по геморагічному типу від 24.03.2017 року з формуванням медіальної інсульт гематоми в ділянці стовбура, таламуса, скроневої долі зліва з проривом в четвертий шлуночок. Відповідно до довідки УПФ України у Вінницькій області від 09.01.2020 року № 41 видана [PERSON] , 1980 року народження, пенсіонеру Національної гвардії України, в тому, що він перебуває на обліку в ГУ ПФУ України у Вінницькій області та отримує пенсію по інвалідності (особа з інвалідністю внаслідок війни 1 групи) згідно ЗУ від 09.04.1992 року № 2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». З довідки національного гвардії України, військова частина [NUMBER] від 20.12.2019 року № 50/08/32-3120, вбачається, що відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та довідки МСЕК від 20 вересня 2017 року серії 12 ААА № 595830, виданої обласною медико- соціальною експертною комісією № 2, Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА, якою було визнано [PERSON] інвалідом першої «А» групи унаслідок захворювання, так пов`язаного із захистом Батьківщини було нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу по видатковому касовому ордеру від 13.12.2017 року № 312 дружині [PERSON] на підставі довіреності від 26.10.2017 року НМА № 126698 у розмірі чотириста - кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 640000,00 грн. Разом з тим, позивач не надала до суду доказів, що відповідач [PERSON] може надавати матеріальну допомогу на період навчання повнолітнього сина. В постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 635/1139/17 (провадження № 61- 350св17) щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд зазначив, що, не надання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо) може стати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття. Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тому, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач отримує дохід та спроможний сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина на час його навчання. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на час її навчання, у зв`язку з відсутністю доказів про те, що відповідач може надавати матеріальну допомогу та вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Відповідно до частини сьомої статті 141\~ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що обидві сторони звільнені від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судовий збір віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed