Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участю третіх осіб без самостійних вимог Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13.10.2014 року було розірвано. У даному шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Ленінським районним судом м. Полтави за результатами розгляду цивільної справи № 553/4809/14-ц ухвалено рішення від 19.01.2015 року, яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. З часу розірвання шлюбу [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, зокрема, будь - якої турботи про доньку не виявляє, не цікавиться її життям на розвитком, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не підтримує нормальних стосунків, не спілкується з нею в обсязі, що є необхідним для нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Окрім того, позивач зазначає, що визначенні рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 19.01.2015 року аліменти є недостатніми для утримання дитини, оскільки у зв`язку з важкою ситуацією та неможливістю нормально проживати у Луганській області [PERSON] змушена була поїхати через бойові дії та є внутрішньо переміщеною особою, у місті Одесі винаймає житло та коштів на нормальне забезпечення та утримання доньки, яка росте та розвивається, не вистачає. У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються із [PERSON] на користь [PERSON] згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 19.01.2015 року, а саме стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 03.03.2021 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31.01.2021 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Одна, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує, та просить суд провести розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи через оголошення на офіційному веб - порталі судової влади України (sv.od.court.gov.ua). Відзив у визначений судом строк відповідач не подав. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч.3 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК та ухвалює заочне рішення. Представник третьої органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради Тормоса Т. особи в судове засідання не з`явилася. Однак, надіслала до суду листа, в якому просить провести розгляд даної справи за відсутності представника третьої особи. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. По справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13.10.2014 року було розірвано, що підтвердження наявною в матеріалах справи копію вказаного рішення (а.с. 11) У даному шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 17.10.2009 року, а.с. 10). Ленінським районним судом м. Полтави за результатами розгляду цивільної справи № 553/4809/14-ц ухвалено рішення від 19.01.2015 року, яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією даного рішення (а.с. 12). Згідно довідок від 28.11.2016 року № 4657 та від 30.03.2017 року № 5138 - 8317 [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , будучи уродженками м. Луганськ, взяті на облік як внутрішньо переміщені особи та проживають за адресою: [ADDRESS] . І. Висновок суду щодо позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки. З наявною в матеріалах справи Характеристики відносно [PERSON] від 09.12.2020 року № 01-27/615, наданої ОНВК «Гімназія № 7 - спеціалізована школа І ступеня з поглибленим вивченням англійської мови» ОМР Одеської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є ученицею 1 (5) - Б класу, навчається з першого класу. Софія проживає разом з мамою [PERSON] , яка займається її вихованням. Мати вирішує всі питання, що виникають під час навчання, цікавиться шкільним життям доньки, її успіхами, підтримує зв`язок з класним керівником, систематично відвідує батьківські збори. Рідний батько [PERSON] , [PERSON] , жодного разу не був присутнім на батьківських зборах або інших заходах або інших заходах, які проходять у гімназії, ніколи не цікавився навчанням доньки, її досягненнями. Згідно Характеристики з місця проживання № 70/176 [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , є хорошою сім`янинкою, яка піклується про свою дитину, бере участь у її вихованні, привчає доньку до праці, займається її освітою, особисто бере участь у вирішенні всіх питань, що виникають при вихованні дитини. З 2016 року рідний батько [PERSON] за вищезазначеною адресою не проживає, до доньки не приходить та не бере участі у її вихованні. Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.03.2021 року № 01-05-3/401вх, враховуючи інтереси малолітньої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Також вищевказаним висновком встановлено, що відповідно до довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Луганській області щодо нарахованих аліментів колишнього співробітника ГУНП в Луганській області [PERSON] , загальна сума сплачених аліментів за період з 11/2015 по 01/2017 становить 26773,9 грн. Відповідно до інформації Сєвєродонецького відділу ДВС у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного МУМЮ (м. Харків) МЮУ від 13.10.2021 року № 55050, за [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , існує заборгованість по аліментам станом на 01.01.2021 року у сумі 46591 грн. Відповідно до листа Управління ДМС України в Луганській області ДМС від 09.03.2021 року № 4401.4-3218/44.1-21, за наявними обліками УДМС в Луганській області та його територіальних підрозділів, які розташовані на підконтрольній українській владі території України і працюють в штатному режимі, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим/знятим з реєстрації місця проживання/перебування не значиться. Відповідно до листа Управління соціального захисту населення Сєвєродонецької міської військово - цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в УСЗН як внутрішньо переміщена особа. Відповідну довідку № 919-4598 було видано 07.02.2018 року. Рішення про скасування її дії не приймалося. Окрім того, у вказаному вище висновку органу опіки та піклування зазначено про те, що відповідно до листа Управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Луганській області від 27.09.2021 року № 5291/111/20-2021, згідно сайту МВС, [PERSON] , [INFO] , розшукується Сєвєродонецьким ВП ГУНП в Луганській області як особа, що переховується від суду. Дата зникнення 05.02.2019 року. За інформацією веб - сайту Судової влади України рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.04.2009 року, справа № 428/14201/18, кримінальне провадження № 1-кп/428/625/2018, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України [PERSON] оголошено в розшук. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципів, закріплених ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно приписів ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено, виходячи з наданих суду доказів. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Так, Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson V. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Під час розгляду даної справи суд дійшов обґрунтованого висновку, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод малолітньої [PERSON] , [INFO] , відповідно, воно має законну мету у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Статтею 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. При цьому, встановленні під час розгляду даної справи обставини переконують суд у тому, що відповідач [PERSON] взагалі не має бажання виконувати батьківські функції щодо своєї малолітньої доньки. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Таким чином, зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави для переконання, що через тривалий час окремого проживання між відповідачем та дитиною втрачено родинні зв`язки та розуміння їх вікових психологічних особливостей. Батько дитиною не цікавиться, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчанням, підготовку до самостійного життя, не спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до дитини, що розцінюється судом як свідоме нехтування своїми обов`язками. Крім того, така поведінка батька суперечить принципам Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 (принцип 6), в якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вказані принципи відповідач, як батько, нехтує, оскільки ухиляється від виконання своїх обов`язків батька по вихованню малолітньої доньки. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач тривалий час ухилялася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не займається її вихованням, не піклується, матеріально не забезпечує, під час розгляду справи не проявив інтересу до стану її здоров`я та навчання, не цікавиться фізичним, моральним і духовним розвитком малолітньої доньки, а тому суд вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до приписів ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання, однак, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч. 4 ст. 169 Сімейного кодексу України). ІІ. Висновок суду щодо позовної вимоги про зміну способу стягнення аліментів. Як було вище зазначено, Ленінським районним судом м. Полтави за результатами розгляду цивільної справи № 553/4809/14-ц ухвалено рішення від 19.01.2015 року, яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач обґрунтовує позовні вимоги в даній частині тим, що визначенні вказаним вище рішенням аліменти є недостатніми для утримання дитини, оскільки у зв`язку з важкою ситуацією та неможливістю нормально проживати у Луганській області [PERSON] змушена була поїхати через бойові дії та є внутрішньо переміщеною особою, у місті Одесі винаймає житло та коштів на нормальне забезпечення та утримання доньки, яка росте та розвивається, не вистачає. Окрім того, з часу ухваленим рішення витрати на потреби дитини значно зросли. Витрати зумовлені подорожчанням цін на необхідні предмети харчування, одяг, взуття, на відвідування школи та придбання шкільного приладдя, а також влаштування дитині відпочинку у вихідні та святкові дні, розвивання у неї творчих та пізнавальних здібностей. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Отже, Сімейний кодекс України встановлює підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. Позивач, як одержувач, довела свої вимоги щодо необхідності зміни способу стягнення аліментів і суд з нею погодився, зокрема, тому, що розмір, присуджених до стягнення аліментів, на даний час є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, оскільки на даний час збільшилися потреби у розвитку, навчанні та вихованні дитини. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд констатує, що в доведення викладених обставин та обґрунтовування заявленого розміру аліментів в сумі 3000грн. позивачем не зазначено інформації та не додано жодного доказу про місце роботи відповідача та розмір його доходу, про наявність у нього інших осіб на утримання, наявність рухомого та нерухомого майна та інші обставини, які давали б суду впевненість про платоспроможність відповідача заявленій сумі аліментів. Окрім того, позивач не скористувалися наданим їм право, передбаченим ст. 84 ЦПК України щодо заявлення клопотання про витребування доказів судом, у разі неможливості їх самостійного збирання для подачі до суду в підтвердження викладених у позовній заяві обставин. А тому, суд приходить до переконання, що заявлена сума аліментів є надмірною, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення із [PERSON] аліментів в розмірі 2000 грн. щомісячно на утримання неповнолітньої дитини. Суд вважає, що оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своїх дітей, то такий розмір аліментів забезпечить дитині збереження певного матеріального рівня утримання. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 841 грн. 00 коп., встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2020 року (рік звернення до суду з позовом).

Outcome: partial