Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

У серпні2021 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просиливизнати за нимиправо на приватизацію квартири [ADDRESS] (далі за текстом Квартира) в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі за текстом Закон). В обґрунтування позову зазначили, що Квартира, яка відноситься до державного житлового фонду, була надана в 1963 році батьку [PERSON] , де вонипроживалибезперервно. За життя батько не встиг приватизувати житло, а їм відповідачемвід 14.11.2020було відмовлено у приватизації займаної Квартири, у зв`язку з ненаданням повного переліку документів, а саме ордеру. Посилаючись на положення Конституції України та вимог Закону просиввизнати за нимиправо на приватизацію Квартири. Сторони в судове засідання не прибули, в письмових заявах просили розгляд справи провести за їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти чого представник відповідача не заперечив, поклавшись при вирішенні справи на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом, відповідно до якого приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Метою приватизації є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. На реалізацію Закону Міністерство з питань житлово-комунального господарства розробило та затвердило наказом №396 від 16.12.2009 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі Порядок №396). Відповідно до ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі, на підставі рішення відповідного органу приватизації. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках). Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Із системного аналізу згаданих нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду. Судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради №368 від 16.10.1986 батьку позивачки [PERSON] , працівнику автопідприємства АТП-11849, надано ордер на Квартиру для сім`ї у складі двох осіб. Дочка [PERSON] , позивачка [PERSON] , в складі сім`ї трьох осіб, залишилася проживати у Квартирі (колишня назва вулиці Червоноармійська змінена на [PERSON] . [PERSON] з 11.05.1979, а [PERSON] з 10.12.1981 зареєстровані у Квартирі, що підтверджується: відмітками у їх паспортах, довідкою Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради Новоград-Волинськжитлосервіс від 15.10.2020 та довідками відділу ведення реєстру територіальної громади від 12.11.2020. 14.11.1981 позивачі у справі зареєстрували шлюб. На звернення щодо приватизації Квартири позивачі отримали 18.11.2020 від відповідача відмову з посиланням на те, що ним не надано копію ордера на жиле приміщення. Звернувшись до житлово-експлуатаційної організації для отримання копії ордера, позивачі отримали 03.12.2020 відповідь про те, що ордер на житлове приміщення не надходив. Відповідно до Порядку №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У своєму рішенні у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (справа «Баклі проти Сполученого Королівства»). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Судом встановлено,\~що в\~Квартиру,\~яка належить\~до державного\~житлового фонду,\~позивачівселилися на законних підставах і з того часу постійно в ній проживають, будучи зареєстрованими у ній, вони несуть витрати з її утримання. Квартира перебуває на балансі Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради Новоград-Волинськжитлосервіс (будинок переданий 30.09.1959 Новоград-Волинською КЕЧ). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.12.2021 та повідомлення Новоград-Волинського міжміського Бюро технічної інвентаризації від 04.02.2022, право власності на Квартиру ні за ким не зареєстровано. Законність проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивачів не заявляв, а у приватизації Квартири відмовив їм з формальних підстав. Іншого житла позивачі не мають, що свідчить про те, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Таким чином, якщо позивачі не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених законодавством, вселені та фактично проживають протягом тривалого часу у спірному житлі, вони не повинні бути обмежені у праві на приватизацію квартири з однієї лише формальної ознаки, що не можуть надати органу приватизації копії ордера. Оскільки наявність заяви громадянина, який виявив намір отримати у власність наймане ним житло, та відсутність перешкод, передбачених Законом, є необхідною та достатньою умовою для прийняття відповідним владним органом рішення про приватизацію, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачами права на приватизацію Квартири без ордеру. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved