Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-28 00:00:00

Позивач 31 січня 2022 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 45351 від 19.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про стягнення з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», заборгованості у розмірі 7684.80 грн. Позов мотивований тим, що 19.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинений виконавчий напис, про стягнення з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», заборгованості в розмірі 7684.80 грн. Позивач вважає, що зазначений виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням норм законодавства України, внаслідок чого він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада заяву [PERSON] про витребування доказів задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»», у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві на позов просив розглядати справу без його участі , в задоволенні позову, судових витрат відмовити у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган Олексій Анатолійович, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Письмово просив суд розглядати справу за його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович в судове засідання не з`явився. Сповіщався належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 02 червня 2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю « Манівео Швидка Фінансова допомога» було укладено кредитний договір № 214859024. Товариство з обмеженою відповідальністю « Манівео Швидка Фінансова допомога» в свою чергу було переуступлено право грошової вимоги за вищезазначеним кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю « Таліон Пліс» . 03 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю « Таліон Пліс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,було укладено договір відступлення прав вимоги № 20190103 у відповідності до умов якого правонаступником усіх прав та обов`язків ТОВ« Таліон Пліс» є ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,в тому числі і за кредитним договором № 214859024 від 02 червня 2018 року. 19 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайловичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 45351 щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за період з 03.04.2019 року по 30.04.2021 року в розмірі 7684.80 грн, що складається з заборгованості по основному боргу у розмірі 6237.60 грн, заборгованості по відсоткам у розмірі 1397.20 грн . (а.с.11). 19 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого напису № 145351 від 19.05.2021 року (а.с. 12). Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.Для одержання виконавчого напису додаються:а) оригінал кредитного договору;б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до частин восьмої, одинадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року (далі КАС України), суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині. Резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. У частині п`ятій статті 254 КАС України зазначено, що постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (стаття 255 КАС України). Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Виконання судового рішення про присудження полягає у вчиненні певних дій або в утриманні від певних дій, передбачених судовим рішенням. Наприклад, за судовим рішення про стягнення коштів відповідач повинен сплатити позивачу відповідну суму; за рішенням про припинення дії, яка порушує право, відповідач повинен утриматись від відповідних дій тощо. Водночас інші судові рішення, зокрема рішення про визнання права, про зміну правовідношення, виконанню не підлягають, оскільки такі судові рішення безпосередньо створюють відповідний правовий ефект: призводять до усунення правової невизначеності, змінюють правовідношення. Безпосередній правовий ефект створює і судове рішення про визнання незаконним та нечинним нормативно-правового акта: такий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням. Указане судове рішення не потребує його виконання. Резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 в частині відображення результату вирішення позовних вимог містить висновки: 1) про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині; 2) про зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині. Отже, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року, якими було передбачено зупинення виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду, стосувались лише зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року по справі № 910/10374/17. Таким чином, вчиняючи 19.05.2021 року виконавчий напис № 45351, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М.. неправомірно керувалася пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1736.70 грн. За змістом ч. 1 п. 1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи , належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат, між сторонами визначений ст.. 141 ЦПК України , у відповідності до ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи , покладаються 1) уразі задоволення позову на відповідача. 2) у разі відмови в позові - на позивача, 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт(наданих послуг) , виконаний адвокатом , та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат( встановлення їхньої дійсності та необхідності )ь а також критерію розумності їхнього розміру , виходячи з конкретних обставин, та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі « Схід/Захід Альянс Лімітед проти України « (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено , що такі витрати були фактичними і неминучими а їхній розмір обґрунтованим ( п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року « Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗК « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг . який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору , за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домоволеністю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах , встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлено і не може бути визначена виходячи з його умов , вона визначається із звичайних цін , що склалися на аналогічні товари , роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст.. 30 ЗУ « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати , умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду , так і іншій стороні спору ґ. можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» . Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом України в постанові від 06.03.2019 року у справі № 92/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги , входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги. , договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.. документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги , оформленні у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу , а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої палати Верховного Суду України від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16ц. Згідно ч.4 ст. 262 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права , викладені в постановах Верховного суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано копію договору про надання професійної правничої допомоги , копію додаткової угоди до Договору про надання професійної правничої допомоги, , копію акту про надання професійної правничої допомоги з описом наданої професійної правничої допомоги із зазначенням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт., що підтверджується матеріалами справи. На підтвердження факту оплати гонорару адвоката у розмірі 5000 грн позивач надав лише копію договору про надання правової правничої допомоги від 27.01.2022 року, та копію рахунку-фактури № 28/01 від 28 січня 2022 року . Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона т повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку про відмову позивачу про стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості. На підставі викладеного,

Outcome: partial