Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

01 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Казанківської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його мати [PERSON] мала в користуванні земельну ділянку площею 1,85 га. За життя мати звернулася до Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області із заявою про передачу їй у власність вказаної земельної ділянки. [INFO] його мати [PERSON] померла. Розпорядженням Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 24 грудня 2004 року за №901-р припинено право постійного користування землею [PERSON] , загальною площею 1,85 га ріллі, розташованої в межах території Казанківської селищної ради, у зв`язку із смертю, та надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачу - [PERSON] загальною площею 1,85 га ріллі із земель запасу Казанківської селищної ради. 03 лютого 2005 року землевпорядною організацією було помилково виготовлено та видано на ім`я його померлої матері [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №069141, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010501600407. Посилаючись на зазначені вище обставини позивач, просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 1,8499 га, за кадастровим номером 4823655101:33:000:0067, згідно розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 24 грудня 2004 року за №901-р. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач Казанківська селищна рада явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про час, дату і місце його проведення була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вислухавши доводи позивача, його представника, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 червня 1975 року (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04 червня 2004 року, [PERSON] померла [INFO] у віці 86 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 86 (а.с.6). Розпорядженням Казанківської РДА Миколаївської області від 24 грудня 2004 року № 901-р, припинено право постійного користування землею [PERSON] , загальною площею 1,85 га ріллі, розташованої в межах території Казанківської селищної ради, яка належала їй на підставі державного акту на право постійного користування землею за номером 50, у зв`язку з її смертю. Крім того, вказаним розпорядженням дано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки загальною площею 1,85 га ріллі у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу Казанківської селищної ради (а.с.8). Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №069141 від 03 лютого 2005 року, [PERSON] , відповідно до розпорядження Казанківської райдержадміністрації за № 699-р від 22 жовтня 2004 року, отримала у власність земельну ділянку площею 1,85 га, кадастровий номер 4823655101:33:000:0067, розташовану в межах території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, для ведення особистого селянського господарства, про що в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010501600407 (а.с.7). Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30 листопада 2021 року, який отриманий відповідно за заявою [PERSON] , нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 1,8499 га, кадастровий номер 4823655101:33:000:0067, становить 56353,62 грн(а.с.9). Оцінюючи надані позивачем докази, суд враховує наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача(пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Згідно з ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до п. «а» ч.3 ст.22 Земельного кодексу України від 25.10.2001 (далі - ЗК України) землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Отже, вказана норма надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення. Згідно з п. «а» ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Частиною 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. Пунктом «б» ч.1 ст.121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га. Частиною першою статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Статті 21, 393 ЦК України регламентують, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України та частини 1 статті 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, згідно з вимогами частини першої-третьої статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд, що розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 1,8499 га, за кадастровим номером 4823655101:33:000:0067, згідно розпорядження Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 24 грудня 2004 року за №901-р, посилаючись на те, що землевпорядною організацією 03 лютого 2005 року було помилково виготовлено та видано на ім`я його померлої матері [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №069141, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010501600407, посилаючись що дозвіл на розробку проекту відведення вказаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства надано, та право власності відповідно до витягу із технічної документації від 30 листопада 2021 року зареєстровано за позивачем. В свою чергу, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що землевпорядною організацією 03 лютого 2005 року Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №06914 було помилково виготовлено та видано на ім`я [PERSON] . Суд вважає,що позивачем не доведено, що після отримання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, він звертався до відповідної землевпорядної організації з метою розробки та організації погодження проекту землеустрою, що вказаний проект був погоджений з відповідним органом Держземагенства (Держгеокадастру), вказане рішення отримав позивач та здійснив реєстрацію земельної ділянки та реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Витяг із технічної документації щодо земельної ділянки площею 1,8499 га, кадастровий номер 4823655101:33:000:0067, вказаних обставин не спростовує. Зазначений витяг не підтверджує реєстрації права власності за позивачем, а лише свідчить про те, що його було видано на замовлення позивача. Посилання позивача на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №069141 від 03 лютого 2005 року,на підставі розпорядженням Казанківської РДА Миколаївської області від 24 грудня 2004 року № 901-р повинен був виданий саме йому, спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що державний акт відповідно до розпорядження Казанківської райдержадміністрації за № 699-р від 22 жовтня 2004 року виданий [PERSON] . Будь-які інші докази на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачем не надано. Клопотань щодо їх витребування судом, позивачем не заявлялись. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позивач не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed