Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-18 00:00:00

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 17 серпня 2016 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Приватного акціонерного товариства «Телевізійна служба Дніпропетровська» про захист честі та гідності, в якій позивач просила: Стягнути з [PERSON] на її користь відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. Стягнути з [PERSON] на її користь відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. Зобов`язати ПрАТ «Телевізійна служба Дніпропетровська - [INFO]» спростувати поширену недостовірну інформацію, яка була наведена в сюжетах телепрограми «[INFO]»: Дочки матери, На брата за хату, Мама, дочь и квартира, у найближчому випуску телепрограми «[INFO]» та стягнути на її користь відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. та понесені судові витрати. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що на початку жовтня 2015 року від сусідів вона дізналася, що [INFO] в ефірі « [INFO] » вийшла телепередача під назвою « [INFO] », в якій «[INFO]» розповсюдив необ`єктивну і недостовірну інформацію про те, що вона вживає тривалий час наркотичні засоби та психотропні речовини, а також заподіяла [PERSON] тілесних ушкоджень. 16 лютого 2016 року вийшла передача «На брата за хату» та 22 жовтня 2016 року вийшов сюжет «Мама, дочь и квартира» в яких повторно була розповсюджена недостовірна інформація щодо неї. Кримінальне провадження відносно неї було закрито, анамнез, який викладався у виписці з медичної карти, представленої та оглянутої в ході транслювання сюжетів викладений виключно зі слів родичів та лабораторно не досліджений, що не може бути доказом вживання наркотичних засобів. Після виходу в ефір зазначених телесюжетів, змінився її звичний спосіб життя, звинувачення у вживанні наркотичних засобів завдали їй та її доньці психологічної травми. В результаті поширення вказаної недостовірної інформації вона була вимушена давати пояснення, виправдовуватися перед друзями, батьками однокласників її доньки. Вважає, що зазначене порушило її немайнові права, які полягають відновленню шляхом спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Стислий виклад заперечень відповідачів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували щодо позовних вимог відповідача наполягали на відмові у задоволенні позову, оскільки обставини наведені в позові є неправдивими. Саме за захистом своїх порушених прав [PERSON] звернулася до «[INFO]». Починаючи з 2011 року позивач вживає наркотичні речовини, через що розпалася її сім`я і вона разом з дитиною переїхала жити до матері (відповвдача-1). Вона проходила лікування, проте на шлях виправлення так і не стала. Стан її погіршився коли у 2012 році з нею став проживати співмешканець [PERSON] , який постачав їй грошові кошти і алкоголь. Після конфлікту, що відбувся 21.11.2012 р. відповідач-2 була вимушена покинути свою квартиру через побоювання за власне життя. За фактом вживання позивачем наркотиків, неодноразово зверталася до відділу поліції, проте результату не було. При зверненні на телебачення відповідач використовували документи, в яких була наведена інформація медичних закладів, таку інформацію взято з матеріалів кримінального провадження, а тому вони є достовірними. Метою звернення на телебачення був захист прав відповідача і усунення перешкод у користуванні свою приватною власністю. Представник ПрАТ «ТСД» надав письмові заперечення щодо позовних вимог, в яких зазначив, що з моменту виходу передачі в ефір, а також на протязі року з моменту її виходу в ефір будь-яких звернень позивача чи інших осіб до ПрАТ «ТСД» не надходило, запис програми було видалено, через що встановити автентичність запису передачі, наданого позивачем не можливо. Програма «[INFO]» в свою чергу є спеціальним журналістським розслідуванням у якому пропонується висловити свою позицію усім сторонам та надати на огляд глядачам документи, які вони вважають доводять їх позицію. Журналісти зверталися до позивача з пропозицією висловити свою позицію з приводу ситуації, що склалася, на що позивач відмовилася надати коментарі та документи, а отже позивачу було достеменно відомо про створення програми за участю інших відповідачів, вона мала змогу до виходу програми в ефір звернутися в порядку ч.1 ст. 63 ЗУ «Про телебачення і радіомовлення» з вимогою перегляду/прослуховування зазначеної програми. Інформація, що розповсюджувалась відповідачами під час інтерв`ю підтверджувалась копією виписки з амбулаторної медичної карти хворого за формою №27/о від 29.05.2012 та від 03.11.2012, а отже мова йде не про запис діагнозу зі слів рідних, а про повний клінічний діагноз. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 19 серпня 2016 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду з викликом учасників справи у судове засідання. Ухвалою суду від 12 квітня 2017 року постановлено витребувати інформацію щодо перебування на обліку чи лікуванні позивача. Ухвалою суду від 27 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Ухвалами суду від 30.05.2017, 25.05.2018, 29.10.2018, 27.05.2021 відмовлено відповідачам у прийнятті зустрічної позовної заяви. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача ПрАТ «ТСД» заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав необґрунтованості та безпідставності. Інші відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини не явки не повідомили. Фактичні обставини встановленні судом [INFO], [INFO], [INFO] в ефірі «[INFO]» ПрАТ «ТСД» вийшла телепередача «[INFO]» та в ході транслювання сюжетів якої, [PERSON] та [PERSON] розповсюдили інформацію щодо вживання позивачкою тривалий час наркотичних засобів та психотропних речовин, а також заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень. Згідно довідки №1442 від 28.10.2013 року та довідки №1076 від 21.07.2017 встановлено, що [PERSON] за період 2012 - 2015 р.р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в Центрі по лікуванню гострих отруєнь КЗ «Дніпропетровська міська багато профільна клінічна лікарня №4» ДОР»: З 26.05.2012 по 05.06.2012 з діагнозом гостре отруєння психотропними препаратами (амфетамінами) З 27.04.2012 по 29.04.2012 з діагнозом гостре отруєння етиловим алкоголем важкого ступеню, З 02.11.2012 по 03.11.2012 з діагнозом гостре полімедикаментозне отруєння важкого ступеню. Спроба самогубства. Алкогольне сп`яніння З 15.03.2014 по 17.03.2014 з діагнозом гостре отруєння етиловим алкоголем важкого ступеню З 26.04.2014 по 28.04.2014 з діагнозом гостре отруєння етиловим алкоголем важкого ступеню. На підтвердження зазначених діагнозів надано виписні епікризи з історій хвороб. Позивач вважає, що відповідачі цілеспрямовано поширили недостовірну інформацію, яка ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію. Поширення вищезазначеної інформації, порушує її законні права та честь, гідність, позитивну ділову репутацію, ганьбить та принижує їх. Дискредитує його ділову репутацію, як людини та як голови Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, та завдає моральної шкоди, що є втратами невідновного характеру. Норми права, які застосував суд. Статтею 34 Конституції України передбачено право кожної особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов? язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб?єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз?яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У такій категорії справ важливою є форма, у якій була подана інформація. Однак, йдеться не про візуальну форму відображення повідомлення, таку як відеозапис публічного виступу, відеоролик, текстовий матеріал (стаття в газеті, пост у соціальній мережі тощо). Під формою подання інформації у таких спорах розуміють саме лінгвістичну характеристику вислову, тобто чи має він форму твердження особи про факт (певну дію або подію, яка дійсно існувала чи існує), або ж виражений у формі оціночного судження - суб`єктивних поглядів, уявлень, ставлення особи до певних подій чи осіб. Для кваліфікації висловлення як оціночного судження необхідно враховувати характер використаних у ньому мовно-стилістичних засобів. Зазначене потребує спеціальних знань у сфері лінгвістики, однак позивач клопотання про призначення лінгвістичної експертизи у справі не заявляв, а обов`язку призначати вказану експертизу суд не має. Тому суд оцінює оспорювану публікацію відповідача за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь, гідність та ділову репутацію як особистих немайнових прав. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Як було зазначено Європейським судом з прав людини у справі «Чемодуров проти Росії» (рішення від 31.07.2007) досліджуючи конкретні обставини тієї чи іншого справи, Європейський Суд приймає до уваги наступні фактори: стан заявника; становище позивача за позовом про дифамацію; питання, порушене у публікації, юридична оцінка оспорюваних в суді відомостей; форма вираження, яка використовувалась заявником. Завданням суду є визначення, чи є втручання держави в особі суду у здійснення особи права на свободу вираження своєї думки виправданим, тобто чи було воно передбачене законом, чи переслідувало воно законну мету і чи було воно необхідним в демократичному суспільстві. Європейський суд у своєму рішенні також зазначав, що преса виконує життєво необхідну функцію в демократичному суспільстві. Хоча преса і не повинна переступати певні межі - особливо щодо питання про репутацію і права інших осіб - її обов`язком, проте, є поширення способами, які сумісні з її обов`язками та зобов`язаннями, інформації та ідей щодо всіх питань, які представляють суспільний інтерес. Свобода журналістської діяльності включає можливість для журналістів вдатися до деякої міри перебільшення або навіть до провокування гнівної реакції. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі "Нова газета" та Бородянський проти Росії", що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Як вбачається з положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пункт 5 постанови пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Мотиви суду. Судом вбачається, що під час висвітлення подій, окреслених в сюжеті, відповідачами було висловлено низку оціночних суджень. Мовно-стилістичний засіб викладення інформації і застосовані мовні звороти не мають стверджувального характеру з метою принизити чиюсь честь чи гідність. Крім того, з позовної заяви не вбачається, яку саме інформацію та з якої саме публікації відповідача позивач вважає недостовірною та яка саме інформація, на її погляд, підлягає спростуванню. Позивач просить суд зобовязати відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію яка була наведена в сюжетах телпепрограми «Злочин та покарання»: у найближчому випуску телепрограми. Разом з тим при перегляді відеозапису сюжетів зазначеної телепередачі, встановлено, що програма складається з ряду відеоматеріалу, що стосується кількох ситуацій та осіб, позивач в своїх вимогах не зазначає конкретний текст, який, на її думку, паплюжить її честь і гідність, чи вся інформація в сюжетах є недостовірною та підлягає спростуванню. При цьому, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Інформація, яку просив спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів щодо обставин житлового питання, що вникло в їх сім`ї, та було зазначено відповідачами при поширенні оспорюваної інформації та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами. Висновок суду. За таких обставин суд доходить висновку, що відомості, які поширенні у програмі «[INFO]» засновані на відомостях, наданих Телеканалу-34 іншими особами відповідачами -1 та 2 по справі, про що є посилання в оспорюваній публікації та надання такої інформації відповідачеві підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи (наданими медичними довідками, виписками з амбулаторної медичної карти та ін.). Під час висвітлення подій, окрім отриманої інформації з медичної документації, [PERSON] та [PERSON] було висловлено також низку оціночних суджень. Мовно-стилістичний засіб викладення інформації і застосовані мовні звороти не мають стверджувального характеру щодо позивача, що в свою чергу з огляду на п. 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" неможливо вважати юридичним складом правопорушення, у зв`язку з відсутністю сукупності всіх обставин, викладених у пункті. Судом не встановлено наявність наступних обставин: поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, яка завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. З урахуванням всього вищенаведеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у позові, вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди та судових витрат задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed