Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов мотивує тим, що він є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку з його згоди була зареєстрована [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що відповідачі не проживають у даному приміщенні з моменту реєстрації та з реєстраційного обліку добровільно знятися не бажають. У зв`язку з тим, що відповідачі не проживають за адресою [ADDRESS] , без поважних причин тривалий час, наявність реєстрації останніх тягне за собою сплату комунальних послуг у більшому розмірі та інших витрат, пов`язаних із утриманням будинку, обмежує право позивача як власника на користування майном, а тому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. В судове засідання позивач не з`явився однак в матеріалах справи міститься його заява, в якій він просить розглянути справу у його відсутності та задоволити позов. Згідно прохальної частини позовної заяви проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі повторно не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, заперечень чи відзив на позов не подавади. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19.02.2009 року серії [NUMBER] , [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Згідно наданими відомостями з відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області за вих №3.8/7416 від 12.08.2021 року [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Також згідно наданими відомостями з відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області за вих №3.8/9775 [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідачів у вищевказаному приміщенні підтверджується наявною у матеріалах справи копією будинкової книги. З дослідженого Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.03.2021 року судом встановлено, що [PERSON] фактично не проживає за адресою [ADDRESS] , з 20.11.2012 року, та [PERSON] фактично не проживає за вищевказаною адресою з 13.07.2016 року. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Доказів на спростування фактів щодо тривалого не проживання за вказаною адресою відповідачі не надали, так само не надали доказів на підтвердження того факту, що залишили будинок і тривалий час були відсутні у ньому з поважних причин. Тому підстав, за якими б за відповідачами зберігалось право користування житловим приміщенням судом не встановлено. За приписами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з наведеного, оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, такий підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Outcome: approved