Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обгрунтування позову зазначає, що згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23.11.2005 року у справі №2-6016/05 з відповідача [PERSON] стягнуто на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з 01.06.2005 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі вказаного рішення Рівненським міським судом 15.05.2007 року видано виконавчий лист №2-6016, який знаходиться на виконанні у Рівненському міському ВДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Згідно заочного рішення Рівненського міського суду від 02.02.2012 р. у справі №2-4036/11 було припинено її право на отримання аліментів та змінено місце проживання дитини. Вказане заочне рішення було предметом перегляду у суді апеляційної інстанції та згідно постанови Рівненського апеляційного суду від 28.01.2021 року було скасовано. Вважає, що у зв`язку із скасуванням вищевказаного заочного рішення вона має право на отримання аліментів на утримання доньки [PERSON] за весь період з моменту їх стягнення і до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що відповідач [PERSON] з червня 2005 року до серпня 2020 року (до досягнення донькою повноліття) взагалі не сплачував аліменти на утримання дитини, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам від 15.07.2021 р., у зв`язку з чим у неї виникло право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Посилаючись на\~ст.196\~СК України просить стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за період з 01 липня 2005 року по 30 серпня 2020 року у розмірі 220\~445,62 грн., який є тотожним розміру заборгованості по аліментам. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. У наданих суду поясненнях вказала, що з березня 2021 р. позивачка з дітьми знаходиться за кордоном та немає можливості прибути у судове засідання. Пояснила, що відповідач на виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів таких не сплачував та допустив виникнення заборгованості у значному розмірі. Вказала, що позивачка раніше зверталася в судовому порядку про стягнення з відповідача пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів, проте з інших підстав, а саме, позивачка обгрунтовувала своє право на стягнення з відповідача пені (неустойки) на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23.11.2005 р. у справі № 2-6016/05 та на підставі заочного рішення Рівненського міського суду від 02.02.2012 року у справі №2-4036/11, та останнє було скасовано в апеляційному порядку, а тому новий позов про стягнення пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів позивачка обгрунтовує з інших підстав, покликаючись на постанову Рівненського апеляційного суду від 28.01.2021 р. у справі №24036/11, якою вищевказане заочне рішення було скасовано. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи неодноразово був повідомлений належним чином. В поданій 05.04.2022 р. до суду заяві просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач, як на підставу для відмови у задоволені позову, у відзиві на позовну заяву покликається на те, що позивачка раніше вже зверталася з аналогічними позовними вимогами і такий спір було вирішено, що підтверджується: ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09.07.2009 року у справі № 2-990/09; заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02.02.2012 року у справі № 2-4036/11; рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 05.08.2020 року у справі № 567/1286/19; постановою Рівненського апеляційного суду від 03.11.2020 року у справі № 567/1286/19; постановою Рівненського апеляційного суду від 01.12.2020 року у справі №567/1472/19 та постановою Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі № 567/1472/19, у зв`язку з чим просив закрити провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. Ухвалою суду від 08.11.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Інших процесуальних дій не вчинялося. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того,\~стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначає,\~що кожна\~дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, як це передбачено ч.4 ст.155 СК України. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісячно. Несвоєчасна сплата аліментів передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Судом встановлено, що сторони з 31.09.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Рівненського міського суду в 2005 році було розірвано. Під час спільного подружнього життя у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.09.2002 р. На час вирішення даного спору [PERSON] досягла повноліття. З доводів наведених у позовній заяві та матеріалів справи встановлено, що позивачка після розірвання шлюбу вдруге одружилася, у зв`язку з чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.11.2005 р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше аніж 30 % прожиткового мінімумум для дитини відповідного віку, щомісячно з 01.06.2005 року і до досягнення дитиною повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. На виконання вищевказаного рішення Рівненським міським судом Рівненської області 15.05.2007 р. видано виконавчий лист №2-6016. Вказаний виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у Відділу ДВС у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15.07.2021 р. [PERSON] за вищевказаним виконавчим провадженням (ВП № 11087897) має заборгованість за період з 01.06.2005 р. по 31.08.2020 р. у розмірі 220\~445,62 грн. Відомості про сплату відповідачем аліментів у вказаному розрахунку відсутні і таких доказів відповідач не надав суду. З вищевказаного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач впродовж вищевказаного періоду аліменти не сплачував, що відповідно до\~ст.196 СК України\~дає підстави для нарахування неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Суд приймає вищезазначений розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений державним виконавцем, як належний доказ по справі, оскільки він не викликає у суду сумніву і такий розрахунок заборговності по аліментам відповідачем не спростований. Відповідно до ч.1\~ст.196\~СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до п.22\~постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~передбачена\~ст.196 СК України\~відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 14.12.2020р. (справа № 661/905/19) стягнення пені, передбаченої абз.1 ч.1 ст.196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1\~ст.196 СК України, що суд об`єктивно на підставі належної оцінки доказів і доводів позивачки враховує при встановленні доведеності вини відповідача. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] допустив значну заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, а відтак у позивачки [PERSON] , як одержувача аліментів, виникло право на стягнення з нього пені, як відповідальності за прострочення сплати аліментів. При цьому суд враховує презумпцію вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання. У зв`язку з цим на неї покладається тягар доведення протилежного, однак відповідач не спростував в повній мірі та належним чином обставин позову, передбачених\~статтею 196 СК України, які є підставою для покладення на нього відповідальності зі сплати відповідної неустойки. При визначенні розміру пені, яка підлягає стягненню за несвоєчасне виконання відповідачем своїх аліментних зобов`язань суд виходить з наступного. Згідно виконаного позивачкою розрахунку розмір неустойки (пені) за несвоєчасну сплату відповідачем аліментів за період з 01.07.2005 р. по 30.08.2020 р. становить 4 370 925,69 грн. Відповідач не надав суду доказів, які б спростовували розмір заборгованості зі сплати аліментів, а також не спростував визначений позивачкою у зв`язку з такою заборгованістю розмір пені, а відтак наданий позивачкою розрахунок розміру неустойки (пені), за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний. При вирішенні даного спору судом взято до уваги, що відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що розмір заборгованості зі сплати аліментів відповідачем не спростований, та згідно ч.1 ст.196 СК України за наявності такої заборгованості позивачка, як одержувач аліментів, має право на стягнення неустойки, а відтак суд приходить до висновку, що позивачка вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом стягнення з відповідача неустойки (пені) у визначеному законом розмірі за порушення останнім виконання своїх аліментних зобов`язань. Суд погоджується з наданим позивачкою розрахунком неустойки (пені), разом з тим визначений позивачкою розмір неустойки (пені) у відповідності до ч.1 ст.196 СК України підлягає зменшенню, оскільки не може бути більшим, а ніж 100 відсотків заборгованості, розмір якої як було вище встановлено судом становить 220 445,62 грн. Статтею 180\~СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.1 ст.196\~СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. У статті 196\~СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Факт невиконання платником аліментів [PERSON] рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дітей підтверджується письмовим розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем. Одночасно, з наданого розрахунку заборгованості вбачається, що аліменти відповідачем на утримання дитини не сплачувались взагалі, та вказану обставину відповідачем не спростовано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів виникла внаслідок неналежного виконання ним обов`язку щодо утримання доньки до досягнення нею повноліття, покладеного на нього судовим рішенням. Поважних причин несплати ним аліментів відповідач не навів та будь-яких доказів належної їх сплати не надав. Як наслідок, в такому випадку настає відповідальність відповідача, передбачена ст.196 СК України. Одночасно суд враховує, що згідно ч.1 ст.196\~СК України сума пені не може бути більшою ніж 100 % заборгованості по аліментам на дитину. Доводи відповідача, в яких він покликається на наявність підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, для закриття провадження у справі, суд до уваги не приймає та вважає їх необгрунтованими, водночас наведені ним доводи та посилання на заочне рішення Рівненського міського суду від 02.02.2012 року, у справі № 2-4036/11, яке набрало законної сили 28.02.2012 року, суд оцінює як обставину, яка виключає вину відповідача у несплаті ним аліментів з 28.02.2012 р. по 31.08.2020 р., з наступних підстав. Згідно заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02.02.2012 року у справі № 2-4036/11 було припинено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , які стягувались відповідно до рішення Рівненського міського суду від 23.11.2005 року у справі № 2-6016/05. Водночас, вищевказане заочне рішення від 02.02.2012 року було предметом апеляційного перегляду та згідно постанови Рівненського апеляційного суду від 28.01.2021 року було скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права на отримання аліментів відмовлено. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання про підтвердження в судовому порядку права позивачки на стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у раніше визначеному судом розмірі, починаючи з 01.06.2005 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Беручи до уваги, що несплата відповідачем аліментів з 01.03.2012 р. по 31.08.2020 р. (дата досягнення дитиною повнолітття) була пов`язана з ухваленням заочного рішення Рівненським міським судом Рівненської області від 02.02.2012 р. (набрало законної сили 28.02.2012 року), а відтак суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у несплаті аліментів впродовж вищевказаного періоду. Покликання відповідача на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05.08.2020 р. у справі № 567/1286/19, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів було задоволено частково, також не заслуговує на увагу, оскільки таке рішення не набрало законної сили та було скасовано на підставі постанови Рівненського апеляційного суду від 03.11.2020 р. у справі №567/1286/19, згідно якої у задоволенні позову про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відмовлено. Разом з тим, як вбачається зі змісту вищевказаної постанови Рівненського апеляційного суду від 03.11.2020 р. у справі 567/1286/19, скасовуючи вищевказане рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05.08.2020 р., апеляційний суд в обгрунтування своїх доводів навів заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02.02.2012 р. у справі № 2-4036/11 (про припинення права на отримання аліментів), а також навів обставини, які встановлені таким рішенням, як преюдиційні. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть учсть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Беручи до уваги, що, як вже було вище встановлено, заочне рішення Рівненського міського суду від 02.02.2012 р. у справі № 2-4036/11 скасовано, а відтак обставини встановлені таким рішенням не можуть вважатися преюдиційними, що на переконання суду дає підстави дійти висновку про те, що спір між сторонами про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01.06.2005 р. по 28.02.2012 р. не був вирішений. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15.07.2021 р. заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів за період з 01.06.2005 р. по 28.02.2012 р. становить 40\~703, 62 грн. Беручи до уваги, що розмір пені за вищевказаний період значно перевищує суму заборгованості зі сплати аліментів за аналогічний період, а відтак у відповідності до ч.1 ст.196 СК України з відповідача підлягає до стягнення неустойка (пеня) у розмірі 100 % заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.07.2005 р. по 28.02.2012р. в сумі 40\~703,62 грн. Відповідно до ч.1\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Водночас, за правилами ч.6\~ст.141 ЦПК України\~з [PERSON] на користь держави слід стягнути 908 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial