Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.05.2019 р. було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи на стороні позивача без самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним та вимоги за даним зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2022 р. вказаний первісний позов було залишено без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника. Позивач [PERSON] в обґрунтування вимог позову зазначив, що перед укладанням договору позики передували наступні події: у зв`язку з продажем земельної ділянки, що належала близькій людині [PERSON] , між сторонами виникли непорозуміння. З метою вирішення конфлікту [PERSON] написав [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , які мали відношення до земельної ділянки, розписку. Будь-яких коштів, включаючи кошти у розмірі, еквівалентному 58 тис. доларів США, [PERSON] від [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , не отримував. У даному випадку [PERSON] не мав вільного волевиявлення на укладання саме договору позики і укладання такого правочину не відповідало його внутрішній волі. Вказав, що правовідносини, що виникли між сторонами, та на підтвердження яких було написано розписку, не були спрямовані набуття, зміну або припинення прав та обов`язків. Таким чином, передачі коштів у позику насправді не відбулось. 16.09.2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] вказав на те, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позивач [PERSON] та його представник, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, підтримала позов [PERSON] та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] , його представник, треті особи, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяву про відкладення не подано. Вивчивши письмові матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору позики, було встановлено, що останній містить інформацію про суму позики, дату укладення правочину, строк повернення коштів, тобто містить істотні умови, передбачені законодавством України, з якими позивач за зустрічним позовом погодився, про що свідчить особистий підпис. Згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов`язання за договором позики. Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у іншій кількості, ніж встановлено договором. Таким чином, оскільки боргова розписка від 28.04.2016 р. за своєю правовою природою є доказом на підтвердження обставин про укладання відповідних правочинів, то вона не може бути оспореною на підставі норм про визнання правочину (договору позики) недійсним. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 р.). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження доводи позову в частині визнання спірного договору позики від 28.04.2016 р. недійсними, оскільки, підстав, визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсними договору, стороною позивача не доведено, а тому в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed