Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

1.\~Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача У позовній заяві позивач посилалась на те, що вона є власником земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території колишньої Гулівської сільської ради Барського району Вінницька області: з кадастровим номером 0520281400:02:001:0077, площею 2,4688 га; з кадастровим номером 0520281400:02:001:0078, площею 2.3546 га; за кадастровим номером 0520281400:01:002:0112, площею 2,7114 га. 15.11.2013 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» (надалі - ТОВ ВП «Імпульс Плюс») було укладено договір оренди земельної ділянки №542 (0520281400:01:002:0112), а 12.12.2013 ще два договори оренди земельних ділянок №571 (0520281400:02:001:0077) і №572 (0520281400:02:001:0078). Вказані договори були укладені строком на 5 (п`ять) років, їх оформленням і державною реєстрацією займався відповідач, однак позивачу примірники зазначених договорів оренди так і не були надані. Після спливу п`ятирічного строку дії договорів оренди земельних ділянок позивач звернулася до відповідача з проханням звільнити орендовані земельні ділянки, оскільки не бажала продовжувати дію договорів і мала намір використати земельні ділянки для власних потреб. Однак працівники відповідача повідомили, що договори оренди укладені строком на 20 (двадцять) років і за їх умовами позивач не має права на дострокове розірвання договорів оренди з таких підстав. Оскільки позивач не підписувала договорів оренди землі зі строком дії 20 років, вона звернулася до відповідача з вимогою надати реєстраційні справи з договорами оренди на вищевказані земельні ділянки. Ознайомившись з ними позивач виявила, що в пункті 8 договорів зазначений строк дії 20 років, на який вона не погоджувалась. Крім того, позивачем було виявлено, що перший, другий та третій аркуші договорів оренди землі не є аркушами одного цілого документа. Пересвідчившись у тому, що відповідач не бажає повертати земельні ділянки, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду. На підставі викладеного позивач просила: витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» належні [PERSON] земельні ділянки, які розташовані на території колишньої Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області: кадастровий номер 0520281400:02:001:0078, площею 2,3546 га; кадастровий номер 0520281400:02:001:0077, площею 2,4688 га; кадастровий номер 0520281400:01:002:0112, площею 2,7114 га; скасувати державну реєстрацію договору оренди №571 від 12.12.2013, який зареєстрований державним реєстратором нерухомого майна Мельником Д. С. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, запис №13080347 від 02.02.2016, договору оренди №572 від 12.12.2013, запис №13645891 від 11.03.2016, договору оренди №542 від 15.11.2013, запис №13079661 від 02.02.2016. Просила також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень та 2724 гривень на сплату судового збору. Від представника відповідача надійшов відзив, в якому він просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати. В обґрунтування відзиву представник зазначив, що позивач пропустила\~строк позовної\~давності,\~оскільки право оренди спірних земельних ділянок було зареєстровано у лютому-березні 2016 року, в єдиному реєстрі відображений строк дії договорів. Тобто з 2016 року такі відомості є загальнодоступними і позивач міг довідатися про існування даних договорів. Оскільки позивач з 2016 року міг та повинен був знати про реєстрацію кожного договору та строк дії договору, із позовом звернувся лише в 2021 році, тому не довів факту неможливості отримання інформації щодо оспорюваних договорів з 2016 року. Позивач звернулася із цим позовом у 2021 році, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові. Крім того, відповідач подав окрему заяву про застосування позовної давності, у якій виклав доводи, аналогічні зазначеним у відзиві. У відзиві відповідач також посилався на те, що твердження позивача про звернення до відповідача із проханнями надати договори оренди чи звільнити земельні ділянки є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами. Позивачка зазначає про порушення її прав у зв`язку із заміною аркушів договору, проте не надала доказів того, що договори укладалися на п`ять років. Такі вимоги є припущенням, адже заміна відповідачем першого, другого аркуша договорів не може беззаперечно підтверджувати факт зміни умов цих правочинів, в тому числі змісту пункту договору щодо строку його дії. При цьому договори оренди земельних ділянок підписані позивачем, відповідач добровільно виконує їх умови. Відповідач також вказував, що позивач з моменту підписання договорів оренди і до 2020 року включно отримувала орендну плату в повному обсязі у натуральному розмірі та грошовій формі за довіреністю на іншу особу, яку уповноважувала отримувати орендну плату. Зазначені обставини свідчать про те, що позивач знала про існування договорів оренди у 2018-2020 роках і добровільно прийняла їх умови. Щодо судових витрат відповідач зазначив, що позивачем не надано достатніх доказів, які дають можливість встановити понесені ним витрати на правничу допомогу. Відповідачем заплановані витрати на професійну правничу допомогу в розмірі від 5000 грн, докази чого будуть надані з урахуванням строків, визначених ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Щодо строку позовної давності зазначила, що його слід обраховувати з того моменту, коли позивач дізналася про те, що у договорі зазначено строк оренди 20 років і виснула вимогу повернути земельні ділянки, тобто після спливу 5 років після укладення договорів (з грудня 2018 року). Представник відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 2. Процесуальні дії у справі 04.10.2021 відкрито провадження у справі і постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 11.11.2021 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у ТОВ ВП «Імпульс Плюс» оригінали реєстраційних справ щодо земельних ділянок, належних [PERSON] 26.11.2021 задоволено клопотання представника позивача про призначення технічної експертизи документів. Призначено технічну експертизу договорів оренди. Провадження у справі зупинено. 15.02.2022 поновлено провадження у справі і продовжено розгляд у підготовчому судовому засіданні. 24.03.2022 закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, і зміст спірних правовідносин [PERSON] є власником трьох земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Гулівської сільської ради Барського (наразі Жмеринського) району Вінницької області: площею 2,4688 з кадастровим номером 0520281400:02:001:0077, площею 2,3546 з кадастровим номером 0520281400:02:001:0078, площею 2,7114 з кадастровим номером 0520281400:01:002:0112. У 2013 році [PERSON] уклала з ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» три договори оренди вказаних земельних ділянок: договір оренди землі № 571 від 12.12.2013 щодо земельної ділянки кадастровий номер 0520281400:02:001:0077; договір оренди землі № 572 від 12.12.2013 щодо земельної ділянки кадастровий номер 0520281400:02:001:0078; договір оренди землі № 542 від 15.11.2013 щодо земельної ділянки кадастровий номер 0520281400:01:002:0112. Факт укладення сторонами договорів оренди щодо згаданих трьох земельних ділянок у вказані дати, тобто ті обставини, що у 2013 році сторони у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторонами під час судового розгляду не оспорювався. Зазначені три земельні ділянки були передані у фактичне володіння ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» згідно з актами приймання-передачі. У 2016 році право оренди щодо вказаних трьох земельних ділянок було зареєстровано за ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Обставини передачі земельних ділянок у фактичне володіння ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» підтверджуються: актом приймання передачі земельної ділянки до договору оренди землі № 571 від 12.12.2013 щодо земельної ділянки кадастровий номер 0520281400:02:001:0077; актом приймання передачі земельної ділянки до договору оренди землі № 572 від 12.12.2013 щодо земельної ділянки кадастровий номер 0520281400:02:001:0078; актом приймання передачі земельної ділянки до договору оренди землі № 542 від 15.11.2013 щодо земельної ділянки кадастровий номер 0520281400:01:002:0112. Реєстрація права оренди ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» щодо вказаних трьох земельних ділянок у 2016 році підтверджується: інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №260988214 від 10.06.2021, №260993024 від 10.06.2021, №272254894 від 28.08.2021 та витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0521972102021 від 10.06.2021, № НВ-0521972772021 від 10.06.2021, № НВ-0522485272021 від 01.09.2021. Позивач [PERSON] отримала через уповноважену особу від ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» плату за користування її земельними ділянками за 2018-2020 роки в грошовій та натуральній формі. Ці обставини сторони визнали під час судового розгляду. Крім того, ці обставини підтверджуються даними таких документів: довіреності №135 від 07.08.2018, посвідченої секретарем виконкому Гулівської сільської ради Охрімовською О. В. та довіреності №86 від 01.10.2020, посвідченої секретарем виконкому Гулівської сільської ради Охрімовською О. В., за якими [PERSON] уповноважила [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , одержувати за неї плату за землю від ТОВ «ВП Імпульс Плюс» м. Тальне. Перерахування коштів [PERSON] на карту ПАТ КБ «Приватбанк» підтверджується відомістю №5786 від 06.09.2018 на суму 6000 гривень, відомістю №7108 від 18.03.2019 на суму 6000 гривень, платіжним дорученням № 154 від 29.01.2021, на суму 3350,00 гривень, платіжним дорученням №292 від 29.12.2020 на суму 3250,00 гривень. Отримання позивачем плати в натуральній формі підтверджується витягами з відомостей: аркуш №6 про видачу паїв цукру за 2018 рік; аркуш №4 на видачу паїв кукурудзи за 2018 рік; аркуш №5 на видачу паїв муки за 2018 рік; аркуш №6 на видачу паїв олії за 2018 рік; аркуш №4 на видачу паїв пшениці за 2018 рік; аркуш №3 на видачу паїв олії за 2019 рік; аркуш №3 на видачу паїв борошна за 2019 рік; аркуш №4 на видачу паїв цукру за 2019 рік; аркуш №4 на видачу паїв кукурудзи за 2019 рік; аркуш №4 на видачу паїв пшениці за 2019 рік; аркуш №4 на видачу паїв кукурудзи за 2020 рік; обмін пшениці на муку за 2020 рік; аркуш №4 на видачу паїв пшениці за 2020 рік; аркуш №5 на видачу паїв муки за 2020 рік. В кожній із відомостей навпроти прізвища « [PERSON] » наявний підпис про отримання. Вказаних обставин позивач не оспорювала. Після підписання [PERSON] договорів оренди землі № 571 від 12.12.2013, № 572 від 12.12.2013, № 542 від 15.11.2013 щодо вищевказаних трьох земельних ділянок, перший та другий аркуші кожного із договорів, на котрих був викладений узгоджений сторонами на момент підписання договорів строк оренди земельних ділянок, були замінені на інші, а третій аркуш усіх трьох договорів, який містить підпис [PERSON] і уповноваженої особи ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс», залишився незмінним. Вказані обставини підтверджуються висновком експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №9109-9111/21-21 від 07.02.2022 з урахуванням застосованих судом наслідків ухилення відповідача від надання витребуваних судом доказів, які передбачені частиною 10 статті 84 ЦПК України. Із встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами існували договірні правовідносини щодо оренди земельних ділянок, які врегульовані нормами Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі». До встановлених правовідносин сторін щодо володіння чужим майном підлягають застосуванню також норми статей Цивільного кодексу України. 4. Оцінка суду та застосовані судом норми права 4.1.Щодо суті позовних вимог \~ \~ \~ \~Станом на момент виникнення між сторонами договірних орендних правовідносин (листопад-грудень 2013 року) існувало таке правове регулювання. \~ \~ \~ \~Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 11.08.2013) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Частиною 5 статті 6 вказаного Закону було передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Статтею 13 було визначено поняття договору оренди землі. Зокрема, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 статті 14 вказаного Закону було встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Стаття 15 Закону визначала істотні умови договору оренди землі. Зокрема, закон передбачав такі істотні умови: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Сторонами у цій справі не ставилося питання про те, що умова про строк оренди була відсутня у тексті договору чи не узгоджувалася сторонами. Посилання на дати і номери договорів містяться і в даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість, сторони оспорювали зміст цієї умови: позивач стверджувала, що погоджений нею строк оренди становить п`ять років, а відповідач доводив, що строк дії оренди становить двадцять років. У наданих позивачем витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строк дії оренди належних позивачу трьох земельних ділянок дійсно зазначений 20 років. Однак, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Подібні правові\~висновки неодноразово\~висловлювалися Великою\~Палатою Верховного\~Суду:\~пункт 6.30\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~2\~липня 2019\~року у\~справі №\~48/340\~(провадження\~№ 12-14звг19),\~пункт 4.17\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~12\~березня 2019\~року у\~справі №\~911/3594/17\~(провадження\~№ 12-234гс18),\~пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження №12-80гс20). До позовної заяви позивач додала ту договірну документацію, яка знаходилась у неї, стверджуючи, що ці документи їй були передані відповідачем після закінчення п`ятирічного строку з часу укладення договорів. Зокрема, позивач надала в оригіналі скріплені за допомогою стиплера три комплекти документів, на тильному аркуші кожного з яких було зазначено: «Реєстраційна справа, земельна частка (пай), землекористувач ТОВ "ВП" Імпульс Плюс", власник [PERSON] », далі вказано кадастровий номер кожної із ділянок, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місцезнаходження: 23042, України, Вінницька область, Барський район, Гулівська сільська рада. Внизу титульних аркушів було зазначено: «Виконавець: ПП "ЛеВаДа" 2013 р.». Кожен із наданих позивачем скріплених комплектів документів з назвою «Реєстраційна справа» містить однаковий набір таких документів: договір оренди землі на трьох аркушах (згадані три договори оренди землі від 15.11.2013 №542, від 12.12.2013 № 571 і №572), акт приймання-передачі земельної ділянки до кожного із вказаних договорів оренди землі, витяг з Державного земельного кадастру, кадастровий план земельної ділянки разом з відомостями про Державного кадастрового реєстратора, який склав кадастровий план земельної ділянки, копія 1-5, 12-13 сторінок паспорта [PERSON] , план схема-земельної ділянки, засвідчена підписом директора ПП "ЛеВаДа" Дікуна В. Б. і відбитком печатки цього підприємства, акт погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки. Частиною 4 статі 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 11.08.2013) було передбачено, що невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Згідно зі статтею 17 зазначеного Закону, яка діяла на той час, передача об`єкта оренди орендарю здійснювалася орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Таким чином, надані позивачем комплекти документів з назвою «Реєстраційна справа» є договором оренди землі разом з невід`ємними додатками до нього, які були передбачені чинним на той момент законодавством. Назва комплекту документів «Реєстраційна справа», очевидно, обумовлена тим, що саме такий пакет документів повинен був бути переданий державному реєстратору для реєстрації права оренди. З матеріалів реєстраційних справ вбачається, що виконавцем робіт з підготовки документації щодо земельної ділянки (план-схема, кадастровий план, акт встановлення меж) і встановлення меж земельної ділянки в натурі, було ПП "ЛеВаДа", а замовником робіт - ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» (про що вказано в акті погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки). Вказаним підтверджуються аргументи позивача про те, що оформленням договорів оренди землі і державною реєстрацією прав оренди займався саме представник відповідача. Цих обставин також не заперечував і відповідач у відзиві. На третьому аркуші кожного договору оренди землі, який містить підпис [PERSON] , що нею не оспорювалося, і не заперечувалося відповідачем, викладено пункт 41, яким передбачено, що договір укладений у трьох примірниках, які мають однакову юридичну силу. Оскільки представник відповідача оспорював ті обставини, що реєстраційні справи, які позивач надала суду, були отримані нею від представника відповідача після спливу п`яти років з моменту укладення договорів оренди земельних ділянок, представник позивача заявила клопотання про витребування у відповідача наявних у нього оригіналів реєстраційних справ щодо земельних ділянок, належних [PERSON] . Клопотання було задоволено судом. Однак, відповідач не виконав вимоги ухвали суду від 11.11.2021 про витребування доказів і умисно ухилився від подання їх суду. Так, у відповідь на вказану ухвалу суду від відповідача надійшов лист від 16.11.2021 №401, підписаний директором Товариства [PERSON] і скріплений відбитком печатки Товариства, у якому зазначено: «згідно законодавства, яке регулює правовідносини у сфері державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, не передбачено зберігання реєстраційних справ у фізичних чи юридичних осіб. У зв`язку з наведеним, наше Товариство не може надати оригінали реєстраційних справ щодо земельних ділянок, які належать [PERSON] та розташовані на території Гулівської сільської ради, Барського району Вінницької області». У судовому засіданні 26.11.2021 представник відповідача [PERSON] підтвердив, що вказаний лист означає, що витребовувані судом документи у відповідача відсутні, що зафіксовано звукозаписом судового засідання і відображено в ухвалі суду від 26.11.2021. Під час вирішення клопотання про витребування доказів 11.11.2021 представник відповідача був присутнім у судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд оглядав надані позивачем примірники реєстраційних справ за клопотанням представника відповідача. Крім того, копії реєстраційних справ були додатками до позовної заяви, які відповідач отримав після відкриття провадження у справі. Отже, відповідачу було відомо, які саме документи входять до комплектів документів з назвами «реєстраційна справа». Як уже зазначалося судом, ці комплекти документів є договорами оренди земельних ділянок разом з невід`ємними додатками до цих договорів, які були передбачені чинним на момент укладення договорів законодавством. Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Відповідно до частини 3 статі 8 цього ж Закону, відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно до норм статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, отримання земельної ділянки в оренду, за яку товариство нараховує і виплачує орендну плату, викликає зміни в структурі активів і зобов`язань господарського товариства, а тому в товаристві, відповідно до вимог законодавства, обов`язково повинні зберігатися первинні бухгалтерські документи, зокрема акт приймання-передачі земельної ділянки, а також документ, який опосередковує виникнення орендних правовідносин це договір оренди земельної ділянки з невід`ємними додатками. Таким чином, оскільки договір оренди земельної ділянки разом з невід`ємними додатками до договору, у тому числі актами приймання-передачі, обов`язково повинні зберігатися на підприємстві, без них неможливе ведення бухгалтерського обліку, виконання функцій податкового агента стосовно орендодавців, які не є суб`єктами господарювання, то ненадання таких документів на вимогу суду є умисним ухиленням з неповажних причин від виконання ухвали суду про витребування доказів. Частина 10 статті 84 ЦПК України містить положення про те, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки вказані документи витребовувалися судом з метою отримання оригіналів договорів з невід`ємними додатками для проведення технічної експертизи документів, а з`ясування обставини дійсного змісту узгодженої сторонами умови договору оренди землі щодо строку дії оренди є ключовим питанням цього судового спору, то на підставі приписів частини 10 статті 84 ЦПК України суд визнав встановленою ту обставину, що надані позивачем оригінали трьох реєстраційних справ були надані позивачу представником відповідача як один із примірників договорів оренди належних позивачу земельних ділянок з невід`ємними додатками. Суд також визнав встановленою ту обставину, що вказані реєстраційні справи були надані позивачу представником відповідача у тому вигляді, у якому вони були надані суду і передані експерту для проведення експертизи, а також ту обставину, що у відповідача відсутній примірник договору оренди належних позивачу земельних ділянок, який би відрізнявся від наданих позивачем. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №9109-9111/21-21 від 07.02.2022, три аркуші (сторінки) договору оренди землі №571 від 12.12.2013, наявні в матеріалах реєстраційної справи кадастровий номер 0520281400:02:001:0077 (на 13 аркушах), раніше одне ціле - не складали. В матеріалах реєстраційної справи кадастровий номер 0520281400:02:001:0077 (на 13 аркушах), були замінені 1-й та 2-й аркуші цього договору (2-й та 3-й аркуші реєстраційної справи), третій аркуш (сторінка) договору оренди землі №571 від 12.12.2013 - не замінявся. Три аркуші (сторінки) договору оренди землі №572 від 12.12.2013, наявні в матеріалах реєстраційної справи кадастровий номер 0520281400:02:001:0078 (на 12 аркушах), раніше одне ціле - не складали. В матеріалах реєстраційної справи кадастровий номер 0520281400:02:001:0078 (на 12 аркушах), були замінені 1-й та 2-й аркуші цього договору (2-й та 3-й аркуші реєстраційної справи), третій аркуш (сторінка) договору оренди землі №572 від 12.12.2013 - не замінявся. Три аркуші (сторінки) договору оренди землі №542 від 15.11.2013, наявні в матеріалах реєстраційної справи кадастровий номер 0520281400:01:002:0112 (на 12 аркушах), раніше одне ціле - не складали. В матеріалах реєстраційної справи кадастровий номер 0520281400:01:002:0112 (на 12 аркушах), були замінені 1-й та 2-й аркуші цього договору (2- й та 3-й аркуші реєстраційної справи), третій аркуш (сторінка) договору оренди землі №542 від 12.12.2013 не замінявся. В дослідницькій частині висновку щодо кожної реєстраційної справи експерт зазначив, що на першому і другому аркушах договору наявні тільки два місця (по чотири отвори) скріплення аркушів, що відповідають розташуванню металевих скріпок на момент дослідження (два отвори коло скріпки у кожному місці скріплення зверху і знизу аркушів свідчать про попереднє скріплення, скрипка якого видалена), третій аркуш договору та усі інші аркуші реєстраційної справи мають кількість отворів, що за кількістю, розташуванням, взаємним розташуванням відносно аркуша слідів попереднього скріплення металевих скоб збігаються з титульним аркушем реєстраційної справи. Також щодо кожної реєстраційної справи експертом зазначено, що перший та другий аркуші договору збігаються за хмарністю (щільніша) та кольоровим відтінком паперу (сіра), текст договору чіткий, а третій аркуш відрізняється від двох попередніх за хмарністю (середня) та кольоровим відтінком паперу, текст договору не достатньо чіткий та зі зменшеною кількістю тонеру, відрізняються також поля тексту. Таким чином, застосувавши наслідки ухилення сторони він виконання ухвали суду про витребування доказів, проаналізувавши зміст висновку експерта, з огляду на те, що аркуші обов`язкових для бухгалтерського і податкового обліку документів суб`єкта господарювання не повинні безпідставно замінятися, суд встановив, що після підписання [PERSON] договорів оренди землі № 571 від 12.12.2013, № 572 від 12.12.2013, № 542 від 15.11.2013 щодо вищевказаних трьох земельних ділянок, перший та другий аркуші кожного із договорів, на котрих був викладений узгоджений сторонами на момент підписання договорів строк оренди земельних ділянок, були замінені на інші, на яких строк оренди було зазначено 20 років. Отже, позивачем доведено, що вона не підписувала договорів оренди землі спірних земельних ділянок зі строком дії оренди 20 років. Водночас, ні позивач, ні відповідач не надали суду доказів щодо дійсного змісту умови договору оренди землі стосовно строку дії оренди, який був узгоджений сторонами під час укладання договорів. Отримання позивачем плати за користування її землею за 2018-2020 роки від товариства, яке здійснювало обробіток землі, не підтверджує тієї обставини, що позивач уклала договір оренди земельної ділянки строком саме на 20 років. У зв`язку з наведеним, враховуючи, що оренда землі є строковим користуванням землею, то суд застосовує для вирішення питання про строк дії оренди норми частини 2 статті 530 ЦК України. Так, відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. З урахуванням наведеного, моментом пред`явлення вимоги про повернення земельних ділянок у володіння їх власника слід вважати дату пред`явлення позову до суду, а саме 20.09.2021, оскільки жодною із сторін не доведено, що така вимога була висунута раніше. Отже, починаючи з 28.09.2021, тобто після спливу семиденного строку, відведеного для виконання вимоги, відповідач є таким, що незаконно володіє спірними земельними ділянками. Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною 1 статті 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Пунктом 2 частини 1 статті 399\~ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. У постанові Пленуму ВСУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до статті 387 ЦК, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача (п. 23 вказаної Постанови). Застосовуючи положення статті 387\~ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Велика Палата Верховного Суду в постанові від\~04.07.2018\~р.\~у справі\~№ 653/1096/16-ц указала,\~що предметом\~віндикаційного позову\~є вимога\~власника,\~який не\~є фактичним\~володільцем індивідуально\~визначеного майна,\~до особи,\~що незаконно\~фактично володіє\~цим майном,\~про повернення\~його з\~чужого незаконного\~володіння. Для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в\~ч. 1 ст. 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Отже, з огляду на специфіку речей в обороті, володіння рухомими й нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджено, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Отже, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння відповідача, а також з того, що земельні ділянки перебувають у фактичному володінні відповідача, який замається їх обробітком, що не оспорювало ся сторонами, права позивача підлягають захисту шляхом витребування земельних ділянок на підставі статті 387 ЦК України. Оскільки право оренди ТОВ «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» було неправомірно зареєстровано за вказаним Товариством у державному реєстрі строком на 20 років, то державну реєстрацію прав оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» слід скасувати. Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки державній реєстрації підлягає саме речове право оренди, а не договір оренди, то порушене право позивача підлягає захисту саме у спосіб скасування державної реєстрації прав оренди з урахуванням наведених норм закону щодо державної реєстрації речових прав. Однак зміст позовної вимоги, яка була спрямована на відновлення права позивача на володіння належними їй земельними ділянками і скасування у державному реєстрі відомостей про актуальне право оренди відповідача, був викладений недосконало, зокрема, шляхом зазначення про скасування реєстрації договорів оренди, а не прав оренди. Проте дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17. Таким чином, зазначення у рішенні суду саме про скасування державної реєстрації прав оренди не є виходом за межі позовних вимог. З наведених мотивів позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. 4.2. Щодо строку позовної давності Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). У заяві про застосування позовної давності відповідач посилався на те, що право оренди відповідача на спірні земельні ділянки було зареєстровано у лютому-березні 2016 року, тобто з вказаного часу відомості реєстру є загальнодоступними і позивач могла довідатися про існування договорів оренди і про строк їх дії. Однак позивач\~не ставила\~вимогу про\~визнання недійсними\~договорів оренди\~повністю чи\~частково. Позивач\~обрала способом\~захисту своїх\~прав віндикаційний\~позов \~про повернення\~майна з\~чужого незаконного\~володіння.\~Отже,\~у цій\~справі перебіг\~позовної давності\~починається від\~дня,\~коли особа\~довідалася або\~могла довідатися\~про те,\~що її\~майно перебуває\~у незаконному\~володінні. У справі, що розглядається, аркуші договорів, які містили умову щодо строку дії договору оренди земельної ділянки, були замінені після підписання договору позивачем. У зв`язку з цим на позивача не може бути покладено тягар відповідальності за те, що вона не була обізнана з відомостями державного реєстру, у яких був зазначений строк дії оренди, на який вона не погоджувалася. Отже, суд відхиляє аргументи відповідача про те, що строк позовної давності слід обраховувати з 2016 року. Як стверджувала позивач, строк позовної давності слід обраховувати з того моменту, коли позивач висунула вимоги про повернення земельних ділянок після спливу п`ятирічного строку з моменту укладення договорів, а відповідач відмовився повертати земельні ділянки, тобто з грудня 2018 року. Відповідач заперечував ті обставини, що позивач просила повернути належні їй земельні ділянки після спливу п`ятирічного строку з моменту укладення договорів. Оскільки позивач не довела тієї обставини, що сторони домовлялися саме про п`ятирічний строк оренди і судом до вирішення спору застосовані норми частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, за якими кредитор має право вимагати виконання зобов`язання у будь-який час, то позивач має право вимагати захисту її права в судовому порядку. Отже, строк позовної давності для захисту прав позивача не сплив. Подібним підходом щодо строку позовної давності у випадку застосування до правовідносин сторін норм частини 2 статті 530 ЦК України керувалася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Таким чином, підстави для відмови у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності відсутні. 5. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до частини 1,2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на сплату судового збору в сумі 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) гривні і витрати на оплату експертизи в сумі 8580 гривень 50 копійок. Відповідно до частин першої-шостої статті 137\~ЦПК\~України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з\~частиною\~8\~статті\~141\~ЦПК\~України\~розмір витрат,\~які\~сторона сплатила\~або\~має сплатити\~у\~зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється\~судом на\~підставі\~поданих сторонами\~доказів\~(договорів,\~рахунків\~тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частиною 3\~статті\~141\~ЦПК\~України\~передбачено,\~що\~при\~вирішенні питання\~про\~розподіл\~судових витрат\~суд\~враховує: чи\~пов`язані\~ці\~витрати з\~розглядом\~справи; чи\~є\~розмір\~таких витрат\~обґрунтованим\~та\~пропорційним до\~предмета\~спору\~з урахуванням\~ціни\~позову,\~значення\~справи\~для сторін,\~в\~тому\~числі чи\~міг\~результат\~її вирішення\~вплинути\~на\~репутацію сторони\~або\~чи\~викликала справа\~публічний\~інтерес; поведінку\~сторони\~під\~час розгляду\~справи,\~що\~призвела\~до затягування\~розгляду\~справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно\~необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне\~твердження\~або заперечення\~стороною\~певних\~обставин,\~які\~мають\~значення для\~справи,\~безпідставне\~завищення\~позивачем позовних\~вимог\~тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Статтею 137 ЦПК передбачені спеціальні правила розподілу витрат на правничу допомогу адвоката. Так, нормами вказаної статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей\~розподілу\~судових\~витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); обсягом\~наданих\~адвокатом\~послуг та\~виконаних\~робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5\~статті 137\~ЦПК України\~передбачено,\~що у\~разі недотримання\~вимог частини\~четвертої цієї\~статті суд\~може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити\~розмір\~витрат на\~правничу\~допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження обґрунтованості витрат на правничу допомогу до позовної заяви додано: договір про надання правової допомоги від 17.05.2021 між адвокатом Чубар О. В. і позивачем [PERSON] ; додаток до договору про надання правової допомоги від 17.05.2021, в якому передбачено розмір гонорару у сумі 6000 грн, а також опис наданої правової допомоги (500 грн гонорар за ознайомлення з матеріалами справи, консультації; 500 грн гонорар за підготовку документів для складання позовної заяви, аналіз судової практики та чинного законодавства, 4000 грн гонорар за складання позовної заяви, запитів, клопотань та інших процесуальних документів, у разі необхідності, 1000 грн гонорар за безпосередню участь у судових засіданнях у Барському районному суді Вінницької області); розрахунок витрат на правничу допомогу, опис видів наданої правничої допомоги в якому відповідає викладеному в додатку до договору; квитанцію до прибуткового касового ордера від 17.05.2021, згідно з якою адвокат Чубар О. В. отримала від [PERSON] 6000 грн. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява підписана адвокатом Чубар О. В., копії усіх додатків засвідчені адвокатом, адвокат подавала клопотання про призначення експертизи і усне клопотання про витребування доказів, брала участь у судових засіданнях у справі. Отже, матеріалами справи і наданими адвокатом Чубар О. В. доказами підтверджується реальність надання правничої допомоги позивачу, яка була пов`язана із розглядом цієї справи, і реальність понесених позивачем судових витрат та їх обґрунтованість. Водночас, представником відповідача не виконано обов`язку доведення неспівмірності витрат, який встановлено частиною 5\~статті 137\~ЦПК України. Крім того, у відзиві представник відповідача визначив орієнтовний розмір витрат відповідача на правничу допомогу у сумі від 5000 грн, що є співмірним із визначеним представником позивача розміром витрат. На підставі наведеного суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем витрати на правничу допомогу у повному обсязі в сумі 6000 (шість тисяч) гривень.

Outcome: approved