Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що він є власником нерухомого майна, а саме квартири, розтащованої за адресою: [ADDRESS] . Право власності, яке зареєстровано у встановленому законом порядку, на квартиру позивач набув на підставі рішення Арцизького районного суду Одеської області від 03 серпня 2017 року. У зв`язку з необхідністю розпорядження вище зазначеним нерухомим майном, після отриманих усних консультацій декількох нотаріусів, ознайомлення з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо про наявність обтяжень на вказане нерухоме майно. З зазначених причин, позивач, як власник вказаного нерухомого майна не може здійснити розпорядження нерухомим майном, що стало причиною для його звернення до суду з позовною заявою. Позивач у судове засідання не з`явився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги\~підтримав у\~повному обсязі,\~просив їх\~задовольнити. Представниця відповідача в судове засідання не з`явилась, але від неї до суду надійшла заява, в якій просила про розгляд справи у її відсутність, за наявними у матеріалах справи документами. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно рішення від 03 серпня 2017 року Арцизького районного суду Одеської області (а.с. 5-6) за позивачем [PERSON] (а.с. 4) визнано право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] , позивача по справі, на вказану квартиру було зареєстровано в\~Саратській селищній раді Білгород-Дністровського району Одеської області 04 червня 2021 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 261024191 від 10 червня 2021 року (а.с. 7). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 245404079 від 22 лютого 2021 року (а.с. 8-10) на квартиру [ADDRESS] постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції в Одеській області, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 38967214 від 23 липня 2013 року, накладено арешт, особа права якої обтяжуються: [PERSON] . Відповідно до витягу ВП спецрозділ від 03 травня 2022 року по виконавчому провадженню № 38967214, де боржником являється [PERSON] , начальником відділу 27 червня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с. 27). Як вбачається з листа Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на виконанні виконавчі провадження у яких боржником є [PERSON] , [INFO] , ІПН: [NUMBER] , відсутні (а.с. 11). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється також у позовному провадженні. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11, ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 січня 2017, у редакції на час накладення арешту на спірне майно, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (далі Закон № 1404-VIII) (в редакції чинній на час звернення з позовом). Відповідно до пунктів 2, 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, пунктів 2, 5 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника). Відповідно до\~статті 30\~Закону №\~606-XIV,\~державний виконавець\~провадить виконавчі\~дії з\~виконання рішення\~до завершення\~виконавчого провадження\~у встановленому\~цим Законом\~порядку,\~а саме:закінчення виконавчого провадження згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 48 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV, передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Судом встановлено, що, відповідно до статті 50 Закону № 606-XIV, у редакції на час повернення виконавчого документа, державний виконавець, завершуючи виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно, при поверненні виконавчого документа стягувачу, накладений арешт на вищевказане майно повинен був зняти, проте цього зроблено не було. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно зі ст. 316, ст. 317, ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 60 Закону № 606-XIV, ч. 1, ч. 2 ст. 59 Закону № 1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно роз`яснень, що викладені у п. 1, п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється також у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником. Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах: «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року; «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року; «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в права власності навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15. Судом достовірно встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , тому згідно із положеннями ст. 391 ЦК України, може вимагати усунення будь-яких порушень (обмежень) в здійсненні ним права користування розпорядження майном, яке фактично йому належить, в тому числі може звернутися з позовом про зняття арешту з майна. Оскільки в Арцизькому відділі державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відсутні відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON] , позивача по справі, по якому було накладено арешт на майно позивача, то позивач не може оскаржити дії державного виконавця щодо відмови у зняття арешту на належне йому майно, що одночасно дає йому право звернутись до суду з позовом про зняття арешту з цього майна, так як лише у такий спосіб він може захистити порушені права. Суду не надано доказів, що на момент розгляду наявної справи пред`явлені до виконання виконавчі документи де позивач є боржником. Судом встановлено, що позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак за вказаних вище обставин не може цього робити через наявність арешту (обтяження) майна, що порушує речові права позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, а тому право позивача підлягає судовому захисту. При розгляді аналогічної справи Верховний Суд у постанові від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17 (адміністративне провадження №К/9901/20268/18) дійшов правового висновку про те, що «колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача». Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача на спірне майно, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, враховуючи, що на день ухвалення рішення суду виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт та обтяження на майно позивача, закінчене та його матеріали знищені в ході якого не було вирішено питання про скасування арешту майна, суд прийшов до висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень. Аналізуючи зазначені норми права, правові висновки Верховного Суду України, а також Верховного Суду, з`ясовуючи встановлені судом обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази, надані сторонами у справі, вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заявлених [PERSON] вимог позову, оскільки відсутність відкритого виконавчого провадження по виконанню рішення суду дає підстави для звільнення майна з під арешту. На підставі ст. ст.\~15, 16,\~316,\~317, 319, 321,\~391 ЦК України,\~

Outcome: approved