Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Позов мотивує тим, що 16 липня 2004р. між нею та відповідачем по справі [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ківерцівського районного управління юстиції, було зареєстровано шлюб, який в подальшому в судовому порядку 06.11.2019р. було розірвано. З 05.05.2018р. по теперішній час колишнє подружжя проживає окремо. Від шлюбу у подружжя народилося троє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідно до рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.12.2019р. з відповідача по справі - [PERSON] в її користь стягуються аліменти на утримання вищевказаних неповнолітніх дітей в розмірі 1200 грн. 00 коп. на кожну дитину, при цьому зобов`язань щодо вказаного рішення суду відповідач належним чином не виконує, внаслідок чого періодично виникає заборгованість по сплаті аліментів. Неповнолітні діти проживають разом із нею у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить її матері - [PERSON] . Вказує, що відповідач по справі не виконує своїх батьківських обов`язків щодо утримання їх неповнолітніх дітей, матеріально не допомагає, життям, а також потребами та здоров`ям дітей не цікавиться. Навіть після розірвання шлюбу відповідач продовжує вчиняти домашнє насильство фізичного та психологічного характеру у присутності їх неповнолітніх дітей, як наслідок відносно відповідача по справі [PERSON] складались термінові заборонні приписи від 17.10.2020р. та 09.07.2021р. за вчинення правопорушень передбачених ст. 173-2 ч. 1 КУпАП. Також відповідача по справі [PERSON] 01.07.2021р., 16.11.2021р. визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Крім того, щодо [PERSON] Ківерцівським районним судом Волинської області 25.11.2021р. видано обмежувальний припис, відповідно до якого крім іншого, останньому заборонено перебувати в місці проживання позивача - [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що їхній син - [PERSON] , [INFO] не на постійній основі проживає разом із нею, а інколи проживає разом із батьком - відповідачем по справі [PERSON] , останній психологічно налаштовує їх сина [PERSON] проти неї, цим самим завдає психологічного насильства їй та їхній дитині. Крім того відповідач чинить різного роду перешкоди, що утруднює її виїзд за кордон з дитиною на відпочинок. Зазначає, що більш сприятливі умови проживання сина [PERSON] , який періодично проживає з відповідачем по справі, є саме з матір`ю, тобто з нею, оскільки вона має належні житлові умови, має постійне місце роботи, шкідливих звичок немає, веде з дітьми здоровий спосіб життя. Враховуючи те, що вона займалась та займається вихованням і піклуванням про їх неповнолітніх дітей, останні постійно потребують матері та мають з нею тісний зв`язок, просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - позивачем по справі [PERSON] за місцем її реєстрації - [ADDRESS] . Зазначає, що не буде чинити перешкод у спілкуванні неповнолітніх дітей з батьком. Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче засідання. В підготовчому засіданні позивач по справі [PERSON] та її представник - адвокат Спаю Ю. О. позовні вимоги підтримали в повному об`ємі, не заперечили щодо закриття підготовчого провадження у даній цивільні справі та призначення справи до розгляду по суті. Відповідач по справі [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав, щодо визначення місця проживання їх неповнолітніх дітей разом із матір`ю - [PERSON] , за місцем її реєстрації та проживання за адресою [ADDRESS] , не заперечив. Представник третьої особи - служби у справах дітей Ківерцівської міської ради Поліщук О.Л. в підготовчому засіданні висловила думку щодо доцільності проживання неповнолітніх дітей з матір`ю - позивачем по справі, про що надала суду висновок органу опіки та піклування Ківерцівської міської ради. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 квітня 2022р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач по справі [PERSON] та її представник - адвокат Спас Ю.О. в судове засідання не з`явились. Позивач подала до суду заяву про підтримання позовних вимог, просить позов задовольнити, розгляд справи проводити у її відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] , не заперечує щодо задоволення позову. Представник третьої особи - служби у справах дітей Ківерцівської міської ради Поліщук О.Л. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін в підготовчому засіданні, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відтак, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, який був зареєстрований 16 липня 2004р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ківерцівського районного управління юстиції за актовим записом №51, який 06 листопада 2019р. в судовому порядку було розірвано. Даний факт стверджується копією рішення Ківерцівського районного суду Волинської області у цивільній справі №158/1715/19. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 14). Від шлюбу у подружжя народилося троє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 10.02.2005р., серії [NUMBER] від 19.03.2010р., серії [NUMBER] від 07.08.2015р., які проживають разом із матір`ю - позивачем по справі [PERSON] в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що стверджується копією довідки про склад сім`ї №2095 від 16.07.2021р. Вищевказаний житловий будинок належить матері позивачки по справі - [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9, 10, 11, 12, 25, 26). Також судом встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.12.2019р. з відповідача по справі - [PERSON] в користь позивача по справі [PERSON] стягуються аліменти на утримання вищевказаних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.10.2019 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 13). З копії постанови судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2021р. (справа №161/8550/21) та копії постанови судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.11.2021р. (справа №158/2990/21) вбачається, що відповідача по справі [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення відносно позивача по справі [PERSON] психологічного насильства. Вищевказані постанови набрали законної сили (а.с. 15, 28-29). Також судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу вчинення відповідачем по справи [PERSON] відносно неї психологічного та фізичного насилля, даний факт стверджується процесуальними документами ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області, що також стверджується винесеною стосовно [PERSON] терміновими заборонними приписами серії АА №021345 від 09.07.2021р. та від 17.10.2020р. (а.с. 16-22). Позивач по справі [PERSON] має постійне місце роботи та сталий дохід. За місцем роботи характеризується виключно з позитивної сторони (а.с. 32-33, 34 на звороті). З копії рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.11.2021р. вбачається, що відносно відповідача по справі [PERSON] видано обмежувальний припис, яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на останнього обов`язки, зокрема заборона перебування в місці проживання (перебування) позивача по справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , терміном на 6 (шість) місяців. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 35-37). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ківерцівської міської ради затвердженого рішенням Ківерцівської міської ради №24 від 07.02.2022р., враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, рекомендовано за доцільне визначення місця проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - позивачем по справі [PERSON] за місцем її реєстрації та проживання за адресою [ADDRESS] (а.с. 72-75). Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з частиною першою статті 141 СК України Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд виходить з наступного. Аналізуючи надані позивачем по справі [PERSON] докази, які суд визнає належними та допустимими, добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з матір`ю, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, суд передусім враховує інтереси дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту та приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Батько дітей , який безсумнівно відіграє важливу роль у їхньому житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, розвиток, незалежно від того, з ким діти будуть проживати. При цьому суд зазначає, що у цій справі не вирішувалось питання про розлучення батька з дітьми, оскільки батько дітей у разі визначення місця проживання дітей з матір`ю не може бути обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, проявляти турботу відносно них та брати участь у їх вихованні. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже, при визначенні місця проживання дітей з матір`ю батько не позбавляється можливості спілкування з дітьми та брати участі у їх вихованні та утриманні. Відповідач, як батько дітей, може реалізувати свої права шляхом досягнення нових домовленостей з матір`ю дітей щодо встановлення часу спілкування у позасудовому порядку або за судовим рішенням, у разі порушення його прав. Суд бере до уваги та погоджується із висновком органу опіки та піклування Ківерцівської міської ради про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю, затвердженого рішенням Ківерцівської міської ради №24 від 07.02.2022р., яким рекомендовано визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - позивачем по справі [PERSON] за місцем її реєстрації - [ADDRESS] , беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, вважає за можливе визначити місце проживання дітей з матір`ю, що буде відповідати якнайкращим інтересам дітей, сприятиме їх повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток неповнолітніх дітей, оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи, стабільний заробіток, не має шкідливих звичок та позитивно характеризується. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю може зашкодити їх інтересам, судом не здобуто. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено в повному об`ємі, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved