Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

[PERSON] (даліпозивач) звернувся з позовом до Липовецького колегіуму\~імені Василя\~Липківського (далівідповідач) з вимогами: - стягнути з відповідача на користь позивача його заробітну плату за вимушений прогул з 09.01.2018 по даний час - 517427,52 грн, а також: податок на доходи фізичних осіб (18%) - 93136,77 грн; військовий збір (1,5%) - 7761,39 грн, а всього 621324,68 грн. Виплату зазначеної суми здійснити помісячно. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Відповідно до наказу від 12.11.1988 за №77 позивача призначено на посаду директора Липовецької середньої школи №1, назву якої в подальшому змінено на Липовецький колегіум імені Василя Липківського. Наказом Відділу освіти Липовецької РДА за №1К від 09.01.2018 позивача звільнено із посади директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського. Згідно з рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2020 у справі 136/180/18, серед інших, визнано незаконним та скасовано наказ за №1К від 09.01.2018 "Про звільнення директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського [PERSON] " - позивача. Згідно з постановою Вінницького апеляційного суду від 02.02.2021 вищезгадане рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2020 залишено без змін. Рішенням 29 сес. Липовецької міської ради 8 скл. №806 від 10.02.2022 вирішено питання щодо припинення Липовецького колегіуму імені Василя Липківського шляхом ліквідації та утворено ліквідаційну комісію. Позивач звернувся до Липовецької міської ради з листом щодо допуску його до виконання службових обов`язків директора колегіуму, однак листом №К-13/02-31 від 12.02.2021 Липовецька міська рада повідомила, що немає підстав для допущення позивача до виконання функціональних обов`язків директора. У відповідь на письмове звернення позивача щодо внесення Липовецького колегіуму імені Василя Липківського у мережу розпорядників коштів місцевих бюджетів Липовецька міська рада у листі №02-42/27 від 15.02.2021 повідомила, що підстав для внесення Липовецького колегіуму імені Василя Липківського в мережу закладів освіти на 2021 рік немає. Позивач 11.03.2022 звернувся до голови ліквідаційної комісії Липовецького колегіуму імені Василя Липківського з вимогою виплатити йому, як діючому директору, суму заборгованості середньої заробітної плати та підставі Постанови КМ України від 08.02.1995 №100 - за вимушений прогул з січня 2018 року по квітень 2022 року, як день майбутнього звільнення, а саме: СЗП - 517426,52 грн; ПДФО (18%) - 93136,77 грн; ВЗ (1,5%) - 7761,39 грн, а всього - 621324,68 грн. Такий розрахунок здійснено згідно довідки про заробітну плату позивача за два останні місяці перед звільненням №86 від 31.01.2018, що видана головним бухгалтером - секретарем ліквідаційної комісії. Проте згідно листа №К-28/02-32 від 22.03.2022, підписаного головою ліквідаційної комісії, позивачу відмовлено в задоволенні вимог кредитора. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 08.04.2022 позовну заяву залишено без руху надавши позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 14.04.2022 після усунення недолік позовної заяви її було прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку. Отже, з огляду на те, що у рекомендованому повідомленні\~про вручення\~відповідачу поштового\~відправлення (ухвали\~суду від\~14.04.2022\~з позовною\~заявою та\~додатками),\~зазначено про\~відмову адресата\~в отриманні\~такого листа\~суду, а тому ЦПК України визначає такі обставини, що вказують на вручення відповідного листа суду відповідачу. Сторони не\~подали до\~суду своїх\~заперечень проти\~розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачем у визначений судом строк відзиву на позов не подано. Як визначено у ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках. Суд зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно записів трудової книжки позивача 12.11.1988 він був призначений на посаду директора Липовецької середньої школи №1. Рішенням 13 сес. 5 скл. Липовецької міської ради №219 від 12.10.2007 Липовецьку середню школу №1 перейменовано на Липовецьку загальноосвітню школу-колегіум І-ІІІ ступенів №1 імені Василя Липківського, а згідно з рішенням 55 сес. 6 скл. Липовецької міської ради №630 від 10.10.2013 Липовецьку загальноосвітню школу-колегіум І-ІІІ ступенів №1 імені Василя Липківського перейменовано на Липовецький колегіум імені Василя Липківського (а.с. 15). Як встановлено з рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2020 у справі 136/180/18, наказом Відділу освіти Липовецької РДА за №1К від 09.01.2018 позивача звільнено із посади директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського. Разом з тим, згідно з рішенням такого суду, серед інших, визнано незаконним та скасовано наказ за №1К від 09.01.2018 "Про звільнення директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського [PERSON] " - позивача (а.с. 25-30). Згідно з постановою Вінницького апеляційного суду від 02.02.2021 вищезгадане рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 08.10.2020 залишено без змін (а.с. 31-35). У вищевказаних рішеннях судом встановлено, що позивача 09.01.2018 було звільнено з посади директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського за наказом Відділу освіти Липовецької РДА, який не є засновником навчального закладу, всупереч Закону України "Про загальну середню освіту" та Закону України "Про освіту", і який взагалі не мав повноважень на винесення такого наказу, а тому він не може бути законним і не змінює, не припиняє цивільні права та обов`язки особи стосовно якої його було ухвалено. Таким чином, трудові відносини між позивачем та Липовецьким колегіумом імені Василя Липківського не припинені і продовжують існувати. Попри це, згідно з рішенням 29 сес. 8 скл. Липовецької міської ради №806 від 10.02.2022 вирішено припинити юридичну особу Липовецький колегіум імені Василя Липківського та встановлено двох місячний строк заявлення кредиторами своїх вимог, а після такого строку вирішено провести з ними розрахунок. Крім того, утворено ліквідаційну комісію та покладено на неї визначені обов`язки (а.с. 4-5). З такого приводу позивач звернувся до Липовецької міської ради, яка є засновником колегіуму і уповноважена вирішувати питання щодо такого закладу освіти, з листом щодо допуску його до виконання службових обов`язків директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського, однак листом №К-13/02-31 від 12.02.2021 Липовецька міська рада повідомила, що немає підстав для допущення позивача до виконання обов`язків директора (а.с. 6,8). Також, у відповідь на письмове звернення позивача щодо внесення Липовецького колегіуму імені Василя Липківського у мережу розпорядників коштів місцевих бюджетів Липовецька міська рада надіслала позивачу лист №02-42/27 від 15.02.2021, в якому повідомила, що підстав для внесення Липовецького колегіуму імені Василя Липківського в мережу закладів освіти на 2021 рік немає (а.с.7). Надалі позивач 11.03.2022 письмово звернувся до голови ліквідаційної комісії Липовецького колегіум імені Василя Липківського та просив його про внесення відомостей до ліквідаційного балансу суми заборгованості за невиплаченою позивачу середньою заробітною платою - 517426,52 грн, податок на доходи фізичних осіб (18%) - 93136,77 грн; військовий збір (1,5%) - 7761,39 грн, а всього - 621324,68 грн. Виплату зазначеної суми просив здійснити помісячно згідно звітності ПФУ (а.с. 18). Такий розрахунок здійснено згідно довідки про заробітну плату позивача за два останні місяці перед звільненням №86 від 31.01.2018, що видана головним бухгалтером - секретарем ліквідаційної комісії (а.с. 3). Проте, відповідно до листа №К-28/02-32 від 22.03.2022, підписаного головою ліквідаційної комісії, позивачу відмовлено в задоволенні вимог кредитора (а.с. 17). Разом з тим, відповідачем, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 14.04.2022, не наведено обставин, які підлягають з`ясуванню й доказуванню у даній справі та не спростовано доводи позивача. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як визначено в ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Судом встановлено, що наказом Відділу освіти Липовецької РДА за №1К від 09.01.2018 позивача звільнено із посади директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського, однак позивач вирішив оскаржити такий наказ в суді. Суди, задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання наказу про його звільнення незаконним та скасування такого наказу, виходили з того, що позивача було звільнено з посади директора з 09.01.2018 №1-К згідно із наказом відділу освіти Липовецької РДА, тобто особою, яка не є засновником колегіуму або уповноваженим ним органом, що суперечить вимогам Закону України «Про загальну середню освіту» та Закону України «Про освіту», тому наказ про звільнення, з моменту його вчинення, визнано незаконним і відповідно він не змінює і не припиняє трудові права та обов`язки позивача. Водночас судом було встановлено, що фінансування та майновий комплекс Липовецького колегіуму імені Василя Липківського було передано Липовецькою міською радою Липовецького району у комунальну власність Липовецької РДА та освітньому закладу КОЗО «Липовецька ЗОШ І-ІІІ ст. №1 імені Василя Липківського», трудовий колектив переведено також до цього освітнього закладу, заробітна плата їм виплачується з коштів державної освітньої субвенції, навчання учнів проводиться трудовим колективом. Позивач звертався до Липовецької міської ради, яка є засновником колегіуму і уповноважена вирішувати питання щодо такого закладу освіти, з листом щодо допуску його до виконання службових обов`язків директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського, однак листом №К-13/02-31 від 12.02.2021 Липовецька міська рада повідомила, що немає підстав для допущення позивача до виконання обов`язків директора. Отже, вищевказані обставини стали наслідком недопущення позивача до виконання ним обов`язків директора колегіуму й фізичну неспроможність здійснювати такі посадові обов`язки, наслідком чого був вимушений прогул і в зв`язку з чим позивачу до цього часу припинено виплату заробітної плати. Суд звертає увагу на те, що у позиціях Верховного Суду, викладених у постановах від 25.07.2018 у справі №552/3404/17 та від 24.04.2020 у справі №815/5976/14, і які згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин: «вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати», «виплата за вимушений прогул - є заробітною платою, вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свої обов`язки. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП). Разом з тим, згідно з абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично про опрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене шляхом недопущення його до виконання ним обов`язків директора Липовецького колегіуму імені Василя Липківського і до цього часу припинено виплату заробітної плати, а тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому вищезгаданим Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Так, за змістом абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Судом встановлено,\~що згідно\~з довідки\~про заробітну\~плату позивача\~№86\~від 31.01.2018,\~що видана\~головним бухгалтером\~-\~секретарем ліквідаційної\~комісії і\~не була\~оспорена відповідачем,\~за два\~останні календарні\~місяці роботи\~(листопад\~ -\~9475,02\~грн та\~грудень -\~10426,54\~грн 2017\~року)\~середньомісячна заробітна\~плата позивача становила - 9950,78 грн, та відповідно 19901,56 грн за два місяці, при цьому оскільки у вказаному періоді було 43 робочих дні, середньоденна заробітна плата позивача складала 462,82 грн. Судом встановлено, що з наступного дня, який передував дню видачі наказу від 09.01.2018 про звільнення позивача з посади директора колегіуму по дату, яку він мав на увазі, заявивши у позовних вимогах "по даний час" (суд тлумачить такий вислів позивача як відповідний до дати подання позовної заяви, при цьому поданої вдруге на виконання ухвали суду про усунення недоліків), а саме: 13.04.2020, а тому минуло: у 2018 році - 245 робочих днів (з урахуванням віднятих 5-ти робочих днів з 02 по 09.01.2018); у 2019 році - 250 робочих днів; у 2020 році -251 робочий день; у 2021 році - 250 робочих днів; у 2022 році - 71 робочий день (рахуючи з 04.01. по 13.04.2022 і без врахування Міжнародного жіночого дня 8-го березня як вихідного, через його відміну внаслідок введення воєнного стану з 24.02.2022), а разом 1067 робочих днів, протягом яких міг працювати позивач, якщо б не було йому створено умов для вимушеного прогулу. Отже, враховуючи вищевказані дані, беручи до уваги визначену середньоденну заробітну\~плата позивача\~-\~462,82\~грн і\~помноживши її\~на визначену\~кількість робочих днів, протягом яких міг працювати позивач, якщо б не було йому створено умов для вимушеного прогулу - 1067, суд визначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, рахуючи з наступного дня, який передував дню видачі наказу від 09.01.2018 про звільнення позивача по дату, яку він мав на увазі, заявивши у позовних вимогах, а саме: 13.04.2020 становить - 493828,94 грн. При цьому визначаючи вказані терміни та строки суд керується приписами у главі 6 ЦПК України. Суд вважає, що саме суму коштів у розмірі 493828,94 грн слід стягнути з відповідача на користь позивача як його заробітну плату за вимушений прогул з 10.01.2018 по 13.04.2022, а не суму, яка обрахована позивачем, тим самим суд частково задовольняє відповідну позовну вимогу. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду позивачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Крім того, з огляду на іншу частину вимог позивача, яка стосується окремого стягнення з відповідача податку на доходи фізичних осіб (18%) - 93136,77 грн та військового збору (1,5%) - 7761,39 грн, суд зазначає про таке. Як визначено у п.п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Згідно зі ст. 163 ПК України доходи, які є об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу є доходом, який підлягає оподаткуванню. Відповідно до пп. 168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. В силу п.167.1 ст. 167 ПК України ставка податку становить 18% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Також, виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу є об`єктом оподаткування військовим збором, що становить 1,5% оподаткування. Разом з тим, відповідно до постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц, суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Схожі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №401/1813/16-ц. Отже, враховуючи вищевказані норми права та правові позиції Верховного Суду, вимога позивача про стягнення з відповідача податку на доходи фізичних осіб (18%) - 93136,77 грн та військового збору (1,5%) - 7761,39 грн, не є обґрунтованою і задоволенню не підлягає. При цьому суд зауважує, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище позивача, оскільки за цей період, у разі перебування його на посаді, він отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались податки і збори. В цілому суд задовольняє позов частково, вирішивши стягнути з відповідача на користь позивача суму коштів у розмірі 493828,94 грн як його заробітну плату за вимушений прогул з 10.01.2018 по 13.04.2022. В іншій частині позову слід відмовити. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, а тому оскільки сторону, на користь якої частково задоволено позовні вимоги, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Отже, з огляду на те, що позов задоволено частково, а тому з відповідача в дохід держави, слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 4908,27 грн (розрахунок: 493828,94 грн розм.задов.вимог / 621324,68 грн розм.заяв.вимог * 100 = 79% задов.вимог). Далі (розм.суд.зб. 6213,24 (1% від ціни позову) / 100 * 79% задов.вимог = 4908,27 грн). На підставі викладеного та

Outcome: partial