Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

10 лютого 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2016 року. Від спільного подружнього життя у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . В даний час дочка проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Протягом кількох років після розлучення вона неодноразово здійснювала спроби вивезти доньку за кордон з метою оздоровлення, на консультацію до лікаря, на відпочинок на тривалий період часу, проте відповідач щоразу необґрунтовано та безпідставно затримував оформлення документів. Такі систематичні дії відповідача призводять до ускладнення процедури оформлення документів на виїзд неповнолітньої особи за кордон; переносу запланованих поїздок за межі України; затримання у придбанні білетів; додаткових, незапланованих та безпідставних фінансових затрат; психологічної та нервової напруги для неї та неповнолітньої дитини, що шкодять її здоров`ю. Проте, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували відмову відповідача в оформленні документів він не наводить. Відповідач маніпулює неповнолітньою дитиною з метою її шантажу. В 2019 році вона звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. В ході судового розгляду розглядалося й питання небажання відповідача надавати дозвіл неповнолітній дочці для виїзду за кордон. Вони досягли з відповідачем згоди щодо вирішення спору мирним шляхом, а саме: вона залишила свій позов без розгляду, а відповідач надав нотаріально посвідчені заяви-дозволи на виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон. Через деякий час вона подала позов до суду про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину. Відповідач відразу почав надсилати смс-повідомлення з погрозами й шантажем про відкликання дозволів на виїзд неповнолітньої дочки за кордон. Дочка [PERSON] знаходиться на обліку у лікаря-гематолога у зв`язку з тяжким захворюванням крові. Дочка потребує постійного належного догляду, лікування та консультацій у лікарів-спеціалістів, в тому числі і закордонних. Крім цього, дочка займається в ансамблі народного танцю «Зоряний» м. Дніпро. З метою творчого розвитку дітей, ансамбль часто бере участь в різних конкурсах, фестивалях, в тому числі в інших країнах, за межами України. Один з таких фестивалів відбудеться з 23.04.2020 року по 30.04.2020 року в Туреччині. Дочка [PERSON] отримала запрошення на цей фестиваль. Натомість відповідач не хоче зрозуміти наскільки для дитини важливо розвивати свої здібності в колективі, досягати результатів, забути про свою хворобу. Посилаючись на обставини викладені в позові просить дозволити їй, без згоди батька [PERSON] , оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої [PERSON] за межі України з 23.04.2020 року по 30.04.2020 року до Туреччини з метою прийняття участі у фестивалі та надати їй дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон дочки без згоди батька до досягнення нею шістнадцятирічного віку та на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька. 02.09.2021 року позивач надала суду уточнену позовну заяву, в якій просила лише надати їй дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон дочки без згоди батька до досягнення нею шістнадцятирічного віку та на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2020 року цивільна справа перебувала в провадженні судді Литвиненко І.Ю. Згідно розпорядження в.о. керівника апарату суду від 26.10.2020 року №393 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2020 року цивільна справа перебувала в провадженні судді Яковлева Д.О. Згідно розпорядження в.о. керівника апарату суду від 11.12.2020 року №493 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду цієї справи. Ухвалою судді від 21 січня 2021 року цивільна справа прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року залучено Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування правонаступником третьої особи Управління-служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2022 року залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про надання дозволу без згоди батька оформити документи для тимчасового виїзду дитини за межі України з 23.04.2020 року по 30.04.2020 року до Туреччини з метою прийняття участі у фестивалі. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення та країни, до якої позивач має намір отримати дозвіл на виїзд, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини. Позивачем не обґрунтовано тривалість перебування дитини за кордоном, а також ціль виїзду за кордон. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначила, що вона не заперечує проти вимог позивача у разі виїзду дитини за кордон на термін до одного місяця. 18 квітня 2022 року позивачем та представником позивача надана суду письмова заява про розгляд справи у відсутності позивача з представником, де сторона позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. 18 квітня 2022 року представником відповідача надана суду письмова заява про розгляд справи у його відсутності, в задоволені позову просив відмовити. Представник третьої особи в судове засідання 18 квітня 2022 року не з`явився, про час і місце розгляду справи, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом 18.04.2022 року за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши позивача з представником, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач з 22 вересня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 22.09.2007 року, актовий запис №920. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За час подружнього життя у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 09.12.2008 року, актовий запис №1581. Позивач в позовній заяві зазначає, що з метою оздоровлення, на консультацію до лікаря, на відпочинок на тривалий період часу має на меті вивозити дочку [PERSON] за кордон, проте відповідач не наданням дозволу на виїзд дитини чинить їй перешкоди, що суперечить інтересам дитини. Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що позивач не обґрунтовую мету виїзду дитини за кордон, не зазначає в яку саме країну та на який період часу цей виїзд буде здійснено, чим порушує його права як батька на участь у вихованні дочки. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до уточненої позовної заяви, позивач просить надати їй дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон дочки [PERSON] без згоди батька [PERSON] до досягнення нею шістнадцятирічного віку та на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Так, 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: -за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; -без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За змістом наведених норм законодавства такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням початку й закінчення часового проміжку перебування у відповідній державі. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, у тому числі з урахуванням права дітей на спілкування із батьком. При цьому, відповідно до зазначеної вище правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), надання дозволу на виїзд дітей за кордон без зазначення конкретної адреси місця їх перебування за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Враховуючи те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон без обмеження його відповідним часом чи періодом, а також без визначення країни виїзду, до досягнення дитиною повноліття може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, а багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed