Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

В листопаді 2021 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної власності колишнього подружжя та поділу спільного майна, набутого під час проживання однією сім`єю. В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що у період з травня 2005 року до 05.08.2005 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] . За час їх спільного проживання однією сім`єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та обов`язки, які були спрямовані на забезпечення життєдіяльності сім`ї, піклувалися одне про одного. [PERSON] вказує, що в червні 2005 року вона із відповідачем, за рахунок власних заощаджень кожного з них (в тому числі фінансової допомоги батьків) та коштів отриманих в кредит, придбали житловий будинок [ADDRESS] . 05.08.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, в період якого у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] .В подальшому, між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, що призвело до розірвання шлюбу, який було розірвано за рішенням Ізяславського районного суду від 15.11.2019 року. [PERSON] посилається на те, що розірвання шлюбу виключає можливість здійснення в подальшому права спільної сумісної власності за взаємною згодою, відповідач не визнає її право на вищевказане майно і сторонами не досягнуто домовленості про добровільний поділ спільно набутого майна. Зважаючи на викладене, [PERSON] просила суд: встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу у період з травня 2005 року по 05.08.2005 року; визнати житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] . Ухвалою судді від 08.11.2021 року позовну заяву залишено без руху та дано строк для усунення недоліків, які у встановлені терміни позивачем усунуто. Ухвалою судді від 03.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. 29.12.2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позову та зазначив, що твердження позивача щодо спільного проживання однією сім`єю з травня 2005 року до [INFO] , ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету не відповідає фактичним обставинам, не обґрунтоване належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, а тому просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29.12.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребуванняз АТ КБ «ПриватБанк» інформації про кредити, отримані за період з 01.01.2005 по 31.12.2005, на ім`я [PERSON] , та погашення вказаних кредитів. Ухвалою суду від 17.02.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Також представник позивача вказав, що в травні 2005 року [PERSON] познайомилася з відповідачем, та вони фактично проживали разом однією сім`єю у батьків відповідача в с. Лютарка Ізяславського району. Зазначив, що домовленість з [PERSON] щодо придбання спірного будинку була ще в червні 2005 року, на придбання якого позивач частково надавала кошти, та, в подальшому, здійснювала розрахунки щодо погашення наявної заборгованості за придбаний будинок. Також факт придбання спірного будинку стверджується отриманням кредиту у банківській установі на суму 5000 грн., який погашався під час шлюбу. Відповідач та його представник в судовому засіданні повністю заперечили проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідач також пояснив, що спірний житловий будинок придбавався за його та кошти його сім`ї. Шлюб був зареєстрований у серпні 2005 року, а фактично весілля святкувалося у вересні 2005 року, до вказаної дати у цивільних відносинах з позивачем не перебував, остання лише періодично приїжджала до місця його проживання до батьків. Вкотре наголосив, що на період придбання житла, сторони у шлюбі не перебували та разом не проживали, а кредит для придбання спірного будинку було оформлено на нього та виплати за ним проводились тільки ним. Суд, заслухавши пояснення та з`ясувавши позицію сторін та їх представників, допитавши свідків, перевіривши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі продажу будинку від 13.06.2005 року, [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] провів державну реєстрацію вказаного будинку та став повноправним його власником, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 13.06.2005 року № 1106199. На підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.07.2005 року № 7815408 [PERSON] є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що відображено також в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.02.2021 року № 243472135. 05.08.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №80. Від даного шлюбу у сторін по справі народилося двоє дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Ізяславського районного суду від 15.11.2019 року, яке набрало законної сили 17.12.2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та фактично не заперечуються сторонами. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року по справі № 521/21655/19. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Так, підтверджуючи обставини викладені в позові, сторона позивача покликалася на показання свідків, один з яких був допитаний в ході судового розгляду. Зокрема, допитана в якості свідка [PERSON] , яка є кумою позивача, підтвердила, що проживає по [ADDRESS] , з осені 2006 року, відтоді й познайомилася з сторонами по справі та знає їх більше 16 років. Вказала, що зі слів позивача, спірний будинок купувався до шлюбу [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти останніх. Разом з тим, сторона відповідача посилалася на покази наступних свідків. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою матері відповідача, вказала, що в червні 2005 року відбулося сватання позивача та відповідача в с. Лютарка Ізяславського району Хмельницької області, де на той період проживав відповідач разом зі своїми батьками. Підтвердила, що [PERSON] періодично приїздила до села в гості, але спільно з [PERSON] не проживала, спільного господарства не вела. Інший свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, підтвердила, що сторони по справі познайомилися в травні 2005 року. [PERSON] періодично приїздила до її сина в с.Лютарка Ізяславського району, який на той період проживав в її будинку, але спільно з ним не проживала та не вела спільного господарства. Крім того, зазначила, що спірний будинок було придбано за рахунок власних заощаджень та грошових коштів, які надала баба відповідача. Будь - яких грошових коштів на придбання будинку по [ADDRESS] [PERSON] надано не було. Разом з тим, покази даних свідків достеменно не підтверджують, що спірне майно було придбане саме за спільні кошти позивачки та [PERSON] в рівних частинах та не засвідчують реальність сімейних відносин в розумінні вимог Сімейного кодексу та роз`яснень Верховного Суду. Дані покази лише підтверджують наявних певних стосунків між [PERSON] та [PERSON] , однак достеменно і переконливо не підтверджують наявність саме реальних сімейних відносин. Покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Крім того, суд враховує, що [PERSON] при придбанні спірного нерухомого майна не зазначав, що він перебуває у шлюбі чи знаходиться у фактичних шлюбних відносинах. Останній підтвердив, що витрати у зв`язку із укладенням цього договору сплачує покупець. В подальшому, з моменту придбання будинку 13.06.2005 року до розлучення з позивачем в 2019 році, [PERSON] будь-яких дій (відчуження частини будинку позивачці, поділ будинку як сумісного майна подружжя тощо) щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю з позивачем не вчиняв. Крім того, слід звернути увагу, що позивач в спірному будинку була зареєстрована 23.08.2005 року, тобто вже після придбання даного будинку відповідачем та проведення ним, як повноправним власником будинку, його реєстрації, а також після реєстрації шлюбу з [PERSON] . Що стосується кредиту отриманого [PERSON] на придбання спірного будинку, суд зазначає, що даний факт не заперечується позивачем. Згідно виписки АТ КБ «Приватбанк» стосовно кредитів отриманих за період з 01.01.2005 року по 31.12.2005 року у вигляді виписок по рахункам, вбачається, що [PERSON] 04.07.2005 року отримав кредит з лімітом у 5000 грн., який поступово погашався. Проте даний факт не є безспірним доказом підтверджуючим ведення сторонами спільного господарства, виконання взаємних прав та обов`язків під час придбання спірного будинку, а лише стверджує отримання [PERSON] даного кредиту. Доказів того, що [PERSON] також несла обов`язки за вказаним договором сторона позивача не надала. З огляду на вимоги позову, [PERSON] просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] починаючи з травня 2005 року по 05.08.2005 року та визнати право спільної сумісної власності на майно, яке придбане останнім за договором від 03.06.2005 року, однак на думку суду такий короткий період часу проживання осіб не може свідчити про те, що між ними склались та мали місце усталенні відносин, які притаманні подружжю, а також вказувати на те, які були взаємні права та обов`язки у них як у подружжя. Суд констатує, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу на час набуття спірного майна та придбання цього майна за спільні кошти. Також, суд зауважує, що показання свідків не є підставою для встановлення вказаного факту, не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо. Позивач не довела, що спірне майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти, не надала жодного доказу своїх доходів, фінансового стану, купівлю інших речей спільного користування з [PERSON] . Оцінюючи досліджені докази в даній справі, суд вважає, що позивачем в ході судового розгляду, не доведено належними і допустимими доказами обставини проживання [PERSON] та [PERSON] в період з травня 2005 року по 05.08.2005 року однією сім`єю як чоловіка та жінки, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю на період протягом якого було придбано спірне майно, а також та обставина, що спірне майно було придбане за спільні кошти позивача та відповідача в рівних частках, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які вона посилалась в позові не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя. Враховуючи те, що позивачем не доведено факт набуття спірного житлового будинку нею та [PERSON] , під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, відсутні підстави для задоволення похідних вимог позову щодо визнання вказаного будинку об`єктом спільної власності, а також права власності на 1/2 частки майна як спільного сумісного майна. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed