Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

Позивач у листопаді 2021р. звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, відділ ДВС у м.Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання виконавчого напису №2156 від 19.07.2019р. таким, що не підлягає виконанню, стягнення судових витрат - судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 10200грн.. В обґрунтування позову вказує, що 19.07.2019р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис №2156 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 10.05.2007р. в розмірі 73572.49 доларів США, що за курсом НБУ на 05.03.2019р. становить 1 973 735.30грн. Вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки з 2014 року по даний час в провадженні Івано-Франківського міського суду на розгляді перебуває провадження за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості та зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, а тому виконавчий напис є подвійним стягненням боргу в т.ч. за спірний (частково) період з 10.05.2007р. по 10.05.2019р., строк дії договірних зобов`язань було визначено до 10.05.2017р., а тому нарахування відсотків та пені виходить за межі дії договору, а заборгованість не є безспірною. Також, пройшло понад 3 роки з часу виникнення права вимоги кредитора - з 23.12.2014р. (пред`явлення позову про дострокове стягнення), тобто сплив строку 23.12.2017р., що не враховано нотаріусом, повідомлень перед вчиненням виконавчого напису не отримувала ні від кого, і стягувач навіть не направляв їй копію претензії чи виконавчого напису, дізналась після відкриття виконавчого провадження в листопаді 2021р.. Ухвалою суду від 30.11.2021р. забезпечено позов у даній цивільній справі та зупинено стягнення в межах наявного ВП. 28.03.2022р. надійшов від представника відповідача відзив на позов, в якому зазначено, що всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису були подані нотаріусу, зобов`язання боржника перед кредитором залишаються не виконані, витрати на правову допомогу не є підтвердженими та необґрунтованими. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив позов задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві, долучивши підтвердження витрат на правову допомогу. Відповідач в судові засідання не з`явився, однак подав відзив на позов. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Заперечень на позов не подавали. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов є обґрунтований та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.07.2019р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис №2156 про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру в [ADDRESS] , належної [PERSON] , на підставі договору іпотеки від 10.05.2007р. дане майно було передане в іпотеку Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк», правонаступнику ЗАТ КБ «Приватбанк», в рахунок заборгованості за кредитним договором від 10.05.2007р. за період з 10.05.2007р. по 05.03.2019р. в розмірі 73572.49 доларів США, що за курсом НБУ на 05.03.2019р. становить 1 973 735.30грн., з яких: заборгованість за кредитом - 18 888.85 доларів США, за % - 20 179.66 доларів США, комісія - 4 560 доларів США, пеня - 29 943.98 доларів США, а також витрати пов`язані з виконавчим написом 3500грн. (а.с.5). За умовами кредитного договору від 10.05.2007р., укладеного між Приватбанк та [PERSON] сума кредиту визначена сторонами - 60000 доларів США для будівництва житлового будинку та 6000 доларів США на оплату страхових платежів, з обумовленою % ставкою 0.92% на місяць та можливістю односторонньої зміни відсоткової ставки, винагородою 1.5% та 0.2%, пенею 0.15% (у гривнях), терміном повернення кредитних коштів до 10.05.2017р. (а.с.11-13). На забезпечення кредитних зобов`язань, був укладений іпотечний договір, посвідчений 10.05.2007р. за №Д0340, предметом якого є квартира в [ADDRESS] , належної [PERSON] , про що зазначається у виконавчому написі та не заперечується самим позивачем. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (далі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595 зі змінами та доповненнями на час вчинення виконавчого напису (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (зі змінами) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014р. була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку). 10 грудня 2014р. набула чинності постанова Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку). Втім, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19). Як доводила сторона позивача, з 2014 року по даний час в провадженні Івано-Франківського міського суду на розгляді перебуває справа за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості та зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним (а.с.8-10), а тому виконавчий напис є подвійним стягненням боргу в т.ч. за спірний (частково) період з 10.05.2007р. по 10.05.2019р. Так, дійсно 22.12.2014р. було подано позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості та зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, зі змісту первісного позову вбачається, що заборгованість визначена позивачем-кредитором станом на 01.12.2014р. у сумі 33 977.77 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 27713.27 доларів США, за % - 3032.75 доларів США, комісія - 932.77 доларів США, пеня - 665.17 доларів США, штрафи 16.61 доларів США та 1617.20 доларів США (а.с.8зв.). Як вказано у виконавчому написі, звернення стягнення на предмет іпотеки вчинено в рахунок заборгованості за кредитним договором від 10.05.2007р., за період з 10.05.2007р. по 05.03.2019р. в розмірі 73572.49 доларів США, що за курсом НБУ на 05.03.2019р. становить 1 973 735.30грн., з яких: заборгованість за кредитом - 18888.85 доларів США, за % - 20179.66 доларів США, комісія - 4560 доларів США, пеня - 29943.98 доларів США. Отже, слід прийти висновку, що тіло кредитних коштів у виконавчому написі зменшилося, водночас всі інші нарахування збільшувались, так як період є іншим (більшим) ніж на час подання АТ КБ «Приватбанк» позову до суду в 2014 році. Однак, строк дії договірних зобов`язань було визначено правочином до 10.05.2017р., а тому нарахування відсотків та пені по березень 2019 року, як доводила сторона позивача, виходить за межі дії договору, а отже заборгованість не є безспірною. Також, пройшло понад 3 роки з часу виникнення права вимоги кредитора - з 23.12.2014р. (пред`явлення позову про дострокове стягнення), тобто сплив строку щодо права кредитора - 23.12.2017р., що не враховано нотаріусом. Такі доводи суд вважає частково вірними, так як строк виконання зобов`язання визначений сторонами до 10.05.2017р., був змінений кредитором-банком з дня пред`явлення позову до суду - 23.12.2014р., і саме з цього часу враховується сплив позовної давності. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Разом з тим, у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 Великої Палати Верховного Суду після спливу передбаченого договором строку кредитування, зокрема за наявності не підписаної умови договору позичальником про збільшення позовної давності, розглядаючи дану справу зробила такий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси банку забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст, про що вже неодноразово зазначено Верховним Судом. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування (аналогічні правові висновки ВС й у постановах від 31.10.2018 № 202/4494/16-ц, від 04.07.2018 № 310/11534/13-ц, від 23.05.2018 у справі №910/1238/17) А тому, після зміненого строку кредитування, у банку та його правонаступників виникло в подальшому право на захист щодо прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, за ст.625 ЦК України. А тому, проведене кредитором нарахування % вказане у виконавчому написі - є дійсно спірним. Окрім того, договором передбачалось нарахування та стягнення пені (щодо якої слід також враховувати визначену законом позовну давність) виключно в гривневому еквіваленті, а не у іноземній валюті, що зазначена в спірному виконавчому написі. Водночас, доводи сторони позивача про подвійне стягнення шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не є вірними, оскільки право кредитора на вибір способу захисту як стягнення боргу (в даному випадку є таке звернення до суду, по якому рішення не ухвалене ще), так і зверненням стягнення на іпотечне майно (за виконавчим написом нотаріуса, що оскаржується), про що неодноразово висловлювався Верховний Суд. Так, у постанові ВП ВС від 18.09.2018 № 921/107/15-г/16 вказано, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Згідно із частиною першою статті 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Постанова ВП ВС від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 теж вказує, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. При цьому, вирішуючи питання правомірності вчинення виконавчого напису у розумінні статті 88 Закону України «Про нотаріат», слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 369/9127/18). Водночас, як вже зазначалось вище, предметом спору у суді є як спір щодо заборгованості, так й недійсність самого кредитного договору, що може в цілому вплинути на спірні правовідносини кредитора з боржником. Щодо доводів про те, що повідомлень перед вчиненням виконавчого напису не отримувала ні від кого, і стягувач навіть не направляв їй копію претензії чи виконавчого напису, то захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. За вимогами ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Тобто, існує обов`язок надіслання боржнику повідомлення про порушення запеченого обтяженням зобов`язання, а у разі ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення запеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. У постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 910/10002/19 Верховний Суд визначив, що факт недотримання стягувачем положень ч. 3 ст. 24 та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і нездійснення ним до вчинення виконавчого напису реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. У відзиві на позов відповідач наголосив, що всі необхідні документи були надані нотаріусу для вчинення оспорюваного виконавчого напису, але так і не надав для дотримання змагальності сторін, жодного доказу які саме документи надавались третій особі. А тому, доводи позивача в цій частині не спростовані ні відповідачем, ні третьою особою. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності, а тому доводи саме в частині не з`ясування безспірності у боржника нотаріусом, є на переконання суду помилковими. Позивач дізналась після відкриття виконавчого провадження №67590378 одразу після винесення постанови про відкриття 19 листопада 2021р. (а.с.6), й одразу звернулась до суду. Разом з тим, саме з підстав спірності у виконавчому написі суми нарахування та періоду заборгованості, а також не дотримання кредитром-стягувачем вимог закону, про які вказано вище, позовні вимоги підлягають до задоволення, як частково обґрунтовані. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з недотриманням вимог чинного законодавства (ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р.), у зв`язку із чим, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір за подачу позову 908.0грн. (а.с.4,18), за забезпечення позову - 454.00грн (а.с.17,22). Щодо стягнення коштів на правову допомогу в сумі 10200грн., то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст.134 ЦПК України до першої заяви по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Так, представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 23.11.2021р. з додатком до договору №1, банківську квитанцію про оплату [PERSON] витрат на правову допомогу адвокату на суму 10200грн., Акт виконаних робіт від 24.03.2022р. та рахунок-фактуру від 24.03.2022р. Аналізуючи витрачений час адвокатом, з врахуванням заперечень відповідача щодо витрат на правову допомогу, суд прийшов до переконання про те, що час витрачений саме на підготовку позову та заяви про вжиття заходів його забезпечення (п.3,4 послуг) є не співмірний до наявної фаховості та професійності та слід врахувати час та відповідно й витрати на це, зокрема, на підготовку позову достатньо близько 2-х годин, а заяви про вжиття заходів - 1-єї години. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 7443.00 грн. витрат на правову допомогу. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial