Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № CL-234162 від 01 листопада 2019 року у загальному розмірі 128 057,58 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 01 листопада 2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-234162, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 125 713,25 грн. на строк до 25 листопада 2024 року, з процентною ставкою 35,00% річних, на наступні цілі: на поточні потреби позичальника. 01 листопада 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано Анкету-заяву № CL-234162 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] . У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що шляхом підписання цієї Анкети-заяви [PERSON] підтверджує своїм підписом, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Доказом того, що [PERSON] є дружиною [PERSON] є актовий запис у паспорті [PERSON] . Звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі № 205/5882/18, згідно якої дозволяється залучати у спорах, в яких позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала в шлюбі - солідарним відповідачем іншого подружжя, навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Тому, позивач вважає, що наявна можливість застосувати до даного спору солідарним відповідачем іншого з подружжя: чоловіка [PERSON] - [PERSON] . Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала. Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору станом на 03 серпня 2021 року заборгованість [PERSON] перед АТ «Кредобанк» становить 128 057,58 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 92 854,54 грн., заборгованість за відсотками - 32 933,04 грн., понесені банком судові витрати - 2 270,00 грн. Також, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у вказаній справі, розмір яких становить 12 805,758 грн. Оскільки відповідачі у добровільному порядку не сплатили заборгованість за кредитом позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів для солідарного стягнення з відповідачів вказаної вище суми заборгованості за кредитним договором. У судове засідання представник позивача не з`явився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 листопада 2019 року [PERSON] підписала з Акціонерним товариством «Кредобанк» Анкету-заяву № CL-234162 фізичної особи на отримання готівкового кредиту (а.с. 15). 01 листопада 2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № CL-234162, відповідно до умов якого останньому було надано кредит на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання у розмірі 106 557,91 грн. строком на 60 місяців терміном до 31 жовтня 2024 року, зі сплатою відсотків у розмірі 35,00% річних на наступні цілі: на поточні потреби - 106 557,91 грн. (а.с. 9-11). Пунктом 4.4. вказаного Кредитного договору визначено, що загальні витрати позичальника по кредиту за цим кредитним договором становлять 122 632,27 грн. Згідно з пунктом 4.6 цього кредитного договору, загальна вартість кредиту для позичальника за цим кредитним договором становить 229 190,18 грн. Згідно з п. 4.5 цього Кредитного договору - реальна річна процентна ставка - 41,19% річних. Позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до Графіку платежів. Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 3 816 грн. щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, що визначено у пункті 6.2 вищезазначеного Кредитного договору. Таким чином судом встановлено, що 01 листопада 2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику [PERSON] обумовлену договором суму грошових коштів, що підтверджується меморіальним ордером № 63381822 від 01 листопада 2019 року на суму 106 557,91 грн. (а.с. 6), та випискою про рух коштів по рахунку за період з 01 листопада 2019 року по 03 серпня 2021 року (а.с. 7-8). Відповідач [PERSON] скористалась наданим кредитом, проте зобов`язання належним чином за кредитним договором не виконала, в результаті чого виникла заборгованість. Відповідно до пункту 6.9 Кредитного договору № CL-234162 від 01 листопада 2019 року, сторонами даного договору було обумовлено, що Банк у випадках, передбачених п. 3.3. кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника. Позивач направляв відповідачу [PERSON] досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості від 23.04.2021 року, в якій у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору вимагав достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором у 30-денний термін з моменту отримання вимоги, а також попередив, що у разі невиконання даної вимоги, банк змушений буде звернутися за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду з метою стягнення заборгованості в судовому порядку (а.с. 16). Однак, у встановлений строк відповідач [PERSON] заборгованість за кредитним договором не погасила, умови кредитного договору не виконала. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 03 серпня 2021 року відповідач [PERSON] має заборгованість перед позивачем у розмірі 125 787,58 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 92 854,54 грн., заборгованість за відсотками - 32 933,04 грн. (а.с. 5). У вказаному розрахунку заборгованості зазначено також, що понесені Банком судові витрати складають 2 270,00 грн. У позовній заяві позивач зазначив, що заборгованість [PERSON] перед АТ «Кредобанк» становить 128 057,58 грн., до якої включені, зокрема, і понесені банком судові витрати - 2 270,00 грн. Однак, суд зазначає, що включення Банком суми понесених судових витрат до розрахунку заборгованості за кредитним договором № CL-234162 від 01 листопада 2019 року є безпідставним, оскільки судові витрати розподіляються між сторонами за результатами розгляду справи судом та не можуть бути включені до розміру заборгованості за договором. У зв`язку з наведеним суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення суми судового збору у розмірі 2 270,00 грн. як складової загального розміру заборгованості відповідача, оскільки у такому випадку з відповідача двічі буде стягнуто одну й ту саму суму грошових коштів. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином судом встановлено, що відповідачем [PERSON] було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит. З огляду на те, що відповідач [PERSON] прострочила погашення поточних платежів за договором та не повернула отримані кредитні кошти, не виконавши взятих за договором зобов`язань, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № CL-234162 від 01 листопада 2019 року у загальному розмірі 125 787,58 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 92 854,54 грн., заборгованість за відсотками - 32 933,04 грн., а отже позовні вимоги в частині вимог, пред`явлених до [PERSON] , підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк», пред`явлених до [PERSON] , про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № CL-234162 від 01 листопада 2019 року суд виходить з наступного. В обґрунтування позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] , позивач посилається на те, що кредитний договір було укладено [PERSON] в інтересах сім`ї, а отже її чоловік може бути співвідповідачем навіть без укладення договору поруки. Так, належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Однак, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що на момент укладення кредитного договору № CL-234162 від 01 листопада 2019 року відповідач [PERSON] взагалі перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Наявність відповідної відмітки про реєстрацію шлюбу у паспорті громадянина України не виключає тієї обставини, що шлюб між відповідачами на момент укладення кредитного договору міг бути розірваний. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що грошові кошти були взяті [PERSON] у кредит саме в інтересах сім`ї, а не для власних потреб. При цьому, з кредитного договору № CL-234162 від 01 листопада 2019 року також не вбачається підстав вважати, що отримані в кредит грошові кошти отримані [PERSON] саме в інтересах сім`ї, а ціллю отримання кредиту у вищевказаному кредитному договорі зазначено - на поточні потреби. Помилковим є і посилання позивача у позовній заяві на правовий висновок, висловлений Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі № 205/5882/18, оскільки в даній справі судами було встановлено, що кредит дійсно був отриманий в інтересах сім`ї, так як його метою було придбання будинку, в якому і проживало подружжя. Отже такий кредит очевидно був отриманий в інтересах подружжя для задоволення їх спільних потреб у житлі. За таких обставин, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що кредитний договір № CL-234162 від 01 листопада 2019 року було укладено [PERSON] в інтересах сім`ї, тобто не доведено, що [PERSON] має нести за кредитним договором солідарну відповідальність разом з [PERSON] , суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк», пред`явлених до [PERSON] , слід відмовити. Щодо позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 12 361,37 грн. суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Павленко С.В., що підтверджується ордером серії КС № 573217 від 16 червня 2020 року (а.с. 30) та довіреністю від 30 грудня 2020 року. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Однак, позивачем до позовної заяви не долучено жодних доказів на підтвердження вартості послуг адвоката Павленко С.В. з надання професійної правничої допомоги. Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. Тобто, стороною позивача не доведено, що Акціонерне товариство «Кредобанк» дійсно понесло витрати на правничу допомогу. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, позивачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу слід відмовити за недоведеністю. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги, пред`явлені до [PERSON] задоволені частково на суму 125 787,58 грн., а у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] , під час розгляду вказаної справи судом відмовлено, то з відповідача [PERSON] на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. На підставі ст.ст. 526, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial