Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив наступне. Відповідач у справі [PERSON] проходила навчання у Запорізькому державному медичному університеті у відповідності до типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 2012022, укладеному 01.09.2012 між позивачем та відповідачем [PERSON] Наказом директора Департаменту хорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації № 269-о від 04.07.2018 [PERSON] як випускницю Запорізького державного медичного університету 2018 року зі спеціальності «Педіатрія» було зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю «Педіатрія» до КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня №5» з 01.08.2018 по 31.07.2020. Однак після закінчення інтернатури відповідач до роботи у зазначеній установі не приступила, що підтверджується листом КНП «Міська дитяча лікарня №5» №02-10/0685 від 04.08.2020 та повідомленням про звільнення випускників ЗДМУ від 09.04.2021 № 0230/0212. Не відпрацювавши три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі відповідач порушила п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.1997 року № 367. Згідно з розрахунком позивача, витрати державного бюджету з підготовки відповідачки за державним замовленням у зв`язку з її не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі склали 10032,40 грн., у т.ч. 89201,00 грн. фактичних витрат на навчання, 10831,40 грн. стипендії. Посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року № 77/96, позивач просив стягнути з відповідача суму втрат державного бюджету з її підготовки за державним замовленням у розмірі 100032,40 грн. та судові витрати у розмірі 2270,00 грн. Ухвалою судді від 30.09.2021 позовну заяву Запорізького державного медичного університету прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, встановлено учасникам справи строки на подання до суду заяв по суті справи. 24.01.2022 від представника відповідача адвоката Дев`яткова А.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнає позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів у розмірі 93351,00 грн., що складаються з фактичних витрат на навчання у сумі 89201,00 грн. та стипендії у сумі 4150,00 грн. Позовні вимоги в частині стягнення стипендії нарахованої за лютий- липень 2017 року у розмірі 6681,40 грн. відповідач не визнає, оскільки відповідачем за вказаний період стипендія не отримувалась. 08.02.2022 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача зазначає, що отримання відповідачем стипендії з 01.02.2017 по 630.06.2017 у розмірі 1100,00 грн. підтверджується витягом з наказу 240-с від 20.02.2017, який було направлено у бухгалтерську службу ЗДМУ, тому стипендія нараховувалась на банківську картку відповідача щомісяця, у зв`язку з чим, просила позов задовольнити в повному обсязі. На підтвердження своїх доводів представником позивача надано копію вищевказаного наказу. 17.02.2022 на адресу суду від представника відповідача адвоката Дев`яткова А.О. надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі, в якій представник відповідача просив суд стягнути з відповідачки на корить позивача лише 50% відсотків судового збору сплаченого позивачем при поданні позовної заяви. 17.02.2022 на адресу суду від представника відповідача адвоката Дев`яткова А.О. надійшла заява про розстрочення виконання рішення суду на десять місяців. В обґрунтування заяви представник позивача зазначив, що на даний час відповідач непрацевлаштована та не має постійного доходу. На підтвердження своїх доводів, представником надано відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування Пенсійного фонду України від 17.02.2022 форма ОК-7. В заяві, поданій 22.04.2022, представник відповідача при вирішені питання щодо розстрочення рішення суду також просив суд врахувати введення в Україні воєнного стану як обставину, що істотно ускладнює виконання рішення В судове засідання представник позивача Кадуліна І.С. не з`явилась, подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки представником відповідача адвокатом Дев`ятковим А.О., яка міститься в матеріалах справи. 22.04.2022 представник відповідача звернувся до суду із заявою, в якій просив справу розглянути за відсутності відповідача та її представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01.09.2012 між Запорізьким державним медичним університетом МОЗ України в особі керівника професора Колесника Ю.М. та студентом [PERSON] укладено та підписано Типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 2012022, відповідно до умов якої, студент зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни навчання в установленому порядку. Вказана угода набирає чинності з моменту підписання. 30.06.2018 відповідач здобула повну вищу освіту за спеціальністю «Педіатрія», професійна кваліфікація «лікар-педіатр», що підтверджується копією диплома спеціаліста серії [NUMBER] . Наказом директора Департаменту хорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації № 269-о від 04.07.2018 [PERSON] як випускницю Запорізького державного медичного університету 2018 року зі спеціальності «Педіатрія» було зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю «Педіатрія» до КУ «Запорізька міська багатопрофільна дитяча лікарня №5» з 01.08.2018 по 31.07.2020. Після закінчення інтернатури відповідач до роботи у КНП «Міська дитяча лікарня №5» не приступила, що підтверджується листом КНП «Міська дитяча лікарня №5» №02-10/0685 від 04.08.2020 та повідомленням про звільнення випускників ЗДМУ від 09.04.2021 №0230/0212. З наданого позивачем розрахунку фактичних витрат вбачається, що витрати на навчання відповідача за період з 01.09.2012 по 30.06.2018 склали 89201,00. Згідно довідки про доходи та суми утримань за весь період навчання нараховано та виплачено стипендію в розмірі 10831,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності, закріпленому в ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Указу Президента № 77/96, установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, в редакції, чинній на час укладення угоди 01.09.2009, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди 01.09.2009, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Як вже зазначалось вище, відповідач після закінчення інтернатури до роботи не приступила, з огляду на що, суд доходить висновку про те, що відповідач не виконала свої зобов`язання перед позивачем, чим завдала позивачу збитків, а тому повинна повернути витрачені кошти на її навчання до державного бюджету, за рахунок якого вона здобула освіту у вищому навчальному закладі. За таких обставин, враховуючи, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції чинній на час укладення типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а п. 2 Указу Президента № 77/96, п. 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого заказом МОЗ України №367 від 25.12.1997, в редакції, чинній на час укладення угоди, визначено обов`язок випускника, у разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, то відповідач зобов`язаний відшкодувати ЗДМУ збитки (втрати державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), про які заявлено у позові. Розрахунок фактичних витрат, виконаний бухгалтерською службою Запорізького державного медичного університету на підставі даних фінансової звітності, суд вважає достатнім доказом в обґрунтування розміру позовних вимог у цій справі. Відповідачем не спростовано розрахунок фактичних витрат, який надано позивачем у справі, належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням того, що на час розгляду справи судом сума заборгованості не сплачена, а матеріали справи містять заяву представника відповідача адвоката Дев`яткова А.О. про визнання позову в повному обсязі, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи клопотання представника відповідача про розстрочення виконання рішення суду, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3 ст. 435 ЦПК України). З наданого представником відповідача витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування Пенсійного фонду України від 17.02.2022 форма ОК-7 вбачається, що відповідач не отримувала доходу за період з серпня по грудень 2020 року. Станом на 16.02.2022 у відповідача відсутнє нерухоме майно, на яке можливо звернути стягнення, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на встановлені судом обставини, з урахуванням принципів розумності та справедливості, враховуючи інтереси як позивача так і відповідача, суд вважає, що обставини, зазначені представником відповідача в заяві про надання розстрочення виконання судового рішення свідчать про наявність підстав для розстрочення виконання рішення суду. При вирішені питання щодо розстрочення виконання рішення судом також враховано у якості обставини, що істотно ускладнює виконання рішення, введення воєнного стану в Україні. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті і задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1135,00 грн., сплачений позивачем під час звернення з позовом до суду, інші 50% судового збору в розмірі 1135,00 грн. слід повернути позивачеві з державного бюджету.

Outcome: approved