Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-21 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства "Хлібна база №76" Державного агентства резерву України про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 березня 2012 року позивача було прийнято до державного підприємства "Хлібна база №76" на посаду охоронника - пожежного, де він працював до 08 грудня 2021 року, коли його на підставі ст. 38 КЗпП України було звільнено за власним бажанням. Водночас, станом на день звільнення з роботи відповідачем не виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі. Посилаючись на те, що у порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України відповідачем з ним не проведено остаточний розрахунок у день звільнення по заробітній платі, відповідач відмовився надати позивачу довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, представник позивача прохав стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі, а також середній розрахунок за період затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 17 лютого 2022 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У ході слухання справи представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог прохав стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01 вересня 2020 року по 08 грудня 2020 року у сумі 16290 грн. 32 к., а також середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача у судове засідання двічі не з`явився без повідомлення причин, незважаючи на те, що про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву до суду не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 19 березня 2012 року позивач [PERSON] призначений на посаду охоронника-пожежного Державного підприємства "Хлібна база №76" Державного агентства резерву України, а 08 грудня 2020 року звільнений за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України. Частиною 3\~статті 46 Конституції України\~встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В силу приписів\~ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1\~ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1\~ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями\~ст.116 КЗпП України\~визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу\~статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно пункту 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи\~по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Поскільки судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не проведено розрахунку по заробітній платі, суд дійшов висновку про те, що відповідач порушив своє зобов`язання щодо здійснення розрахунку та виплати позивачу нарахованої заробітної плати в день звільнення та допустив затримку такого розрахунку, що є підставою для стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки. При визначені середньої заробітної плати суд керується пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(з наступними змінами і доповненнями), який визначає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З урахуванням того, що відповідач неодноразово ігнорував ухвалу суду від 17 лютого 2022 року про витребування доказів - інформації щодо наявної заборгованості підприємства перед позивачем по заробітній платі, суд розмір заборгованості по заробітній платі за період з 01 вересня 2020 року по 08 грудня 2020 року вираховує, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законодавством, яка встановлена у 2020 році. Так, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати за період з 01 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року становив 5000 грн. За такого, з 01 вересня 2020 року до кінця року позивачу має бути нараховано заробітну плату 5000 грн. х 3 = 15000 грн. і за 8 днів грудня - 1290 грн. 32 к., всього 16290 грн.32 к. (з урахуванням податків). Крім цього, середньоденну заробітну плату за два останні місяці перед звільненням позивача суд визначає, виходячи з суми 10000 грн.(5000 грн. х 2), поскільки іншої можливості за умови ухилення відповідача від надання суду доказів визначити середньоденну заробітну плату у суду немає. Враховуючи, що кількість робочих днів у жовтні та листопаді 2020 року складає 41 день, середньоденна заробітна плата відповідатиме 243 грн. 90 к. За такого, кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку (за період з 09 грудня 2020 року по день винесення судового рішення 22 квітня 2022 року)\~ 343. Тому розмір середнього заробітку за весь час затримки складатиме: 243 грн. 90 к. х 343 робочих днів = 83657 грн. 70 к. Проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з кількості робочих, а не календарних днів, відповідає правовій позиції, викладеній в постанові від 21 січня 2015 року №6-195цс14 Верховного Суду України. Згідно роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині. Отже, нарахування податків та платежів до компетенції суду не належить, дані відрахування проводяться підприємством при виплаті присудженої судом суми. За такого, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 16290 грн.32 к. (без податків), а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період\~з 09\~грудня 2020\~року по\~день \~винесення судом\~рішення рокуу розмірі 83657\~грн.\~70\~к.(без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то згідно правилам\~ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави.

Outcome: approved