Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором позики грошових коштів від 19.04.2018 року у загальному розмірі 941 000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19.04.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 941 000 грн. зі строком повернення коштів до 29.09.2018 року. 31.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про внесення змін до Договору позики грошових коштів за яким внесено зміни в п.4 основного договору та продовжено термін повернення коштів до 31.01.2020 року. Оскільки [PERSON] на даний час не виконав своїх зобов`язань, [PERSON] вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідач та його представник у судове засідання в черговий раз не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, достовірно володіють інформацією про знаходження даної цивільної справи в провадженні суду з огляду на заяви про ознайомлення з матеріалами справи та неодноразові заяви про відкладення судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив задовольнити їх у повному обсязі, звертав увагу суду на зловживання представника відповідача клопотаннями про відкладення судового розгляду та свідомому, на їх думку, затягуванню розгляду справи. За таких обставин, з огляду на позицію представника позивача, відсутність доказів поважності чергової неявки в судове засідання відповідача, суд вважає можливим проводити і завершити розгляд справи за відсутності останнього на підставі наявних у справі доказів. Таким чином, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, заслухавши представника позивача, судом встановлено наступне. Згідно письмового, нотаріально посвідченого Договору позики грошових коштів від 19.04.2018 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за особистими підписами останніх, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук І.О., зареєстрованого в реєстрі за №544, громадянин Російської Федерації [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 941 000 грн. зі строком повернення коштів до 29.09.2018 року (а.с. 4-6). 31.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір Про внесення змін до Договору позики грошових коштів за яким внесено зміни в п.4 основного договору та продовжено термін повернення коштів не пізніше 31.01.2020 року (а.с. 7,8). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зі змісту п. 1, 2, 3 договору вбачається, що Позичальник [PERSON] отримав, а Позикодавець [PERSON] передав у власність позичальнику суму грошових коштів у розмірі 941 000 грн. Передачу грошових коштів здійснено до підписання цього договору шляхом передачі готівки [PERSON] . Позичальник своїм підписом під цим договором підтверджує отримання суми грошових коштів у розмірі 941 000 грн. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При цьому, [PERSON] не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження повернення коштів позики, або ж спростування факту оформлення вказаного договору. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу тощо), або утриматися від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання зобов`язання. З огляду на ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За договором позики [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі у розмірі 941 000 грн. зі строком повернення коштів до 29.09.2018 року, а згодом, за договором про внесення змін до Договору позики грошових коштів внесено зміни в п.4 основного договору та продовжено термін повернення коштів до 31.01.2020 року. З огляду на зазначене, вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] основної суми боргу у розмірі 941 000 грн. законна та обґрунтована. Ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ініціюючи даний позов [PERSON] не заявлено вимог про нарахування відсотків або ж штрафних санкцій за порушення умов договору позики та неповернення коштів у строки визначені договором. Таким чином, вимоги про стягнення з позичальника лише 941 000 грн., які є сумою тіла позики, підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved