Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Нижньодніпровским трубопрокатним заводом ім. Карла Лібкнехта, серія та номер П-273 від 23 червня 1994 року набули права спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду по цивільній справі № 199/7588/14-ц від 16.12.2014 було визнано мирову угоду у справі про розподіл майна подружжя. У відповідності до затвердженої судом мирової угоди у порядку розподілу спільної сумісної власності [PERSON] втратив право власності на 1/3 частку квартири яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.06.1994 розташованої за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] набула право власності на 1/3 частини вищезазначеної квартири, що раніше належала відповідачу. Також [PERSON] в порядку розподілу майна подружжя відмовилась від права власності на 1/2 частку автомобіля Опель «Астра», та 1/2 частки автомобіля Опель «Вектра». Окрім іншого, до затвердження мирової угоди [PERSON] сплатила на користь [PERSON] різницю у вартості спільної сумісної власності подружжя в сумі 46 000 грн., що підтверджується ухвалою про затвердження мирової угоди. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради було зареєстровано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, що раніше належала [PERSON] , у відповідності до ухвали суду по цивільній справі № 199/7588/14ц від 16.12.2014. На теперішній час 2/3 частини квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] , 1/3 частина квартири належить [PERSON] . Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON] та батьком [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровска по цивільній справі № 199/2970/14ц від 29.05.2014р. [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] однак, з 2011 року, тобто 10 років в квартирі не проживає. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, які нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, у зв`язку з чим позивачі змушені їх сплачувати самостійно в повному обсязі. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується. Тому позивачі просять визнати відповідача таким, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14.03.2022 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05 травня 2022 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судове засідання позивачі не з`явились, до суду надано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивачів вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії"). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтвом про право власності на житло від 23.06.1994 року, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.12.2014 року (а.с.11,15-16,17). [PERSON] є власником 1/3 частин квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.06.1994 року (а.с.11). Згідно з довідкою № 029407 від 05.05.2018 про склад сім`ї, відповідач [PERSON] є зареєстрованими в квартири [ADDRESS] (а.с.10), проте не проживає у вказаному домоволодіння з 2011 року, що підтверджується актом обстеження квартири від 14.09.2021 року, складеним директором КП «Жилсервіс-5» ДМР. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, проте позивачем не заявлено відповідної позовної вимоги, тому суд вважає понесені позивачем судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved