Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням будинку по [ADDRESS] , належного їй на праві власності. Свої вимоги мотивувала тим, що вона відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАМ №345607, виданого 18.03.2015 року державним нотаріусом Роздільнянської районної державної нотаріальної контори Ворсуляк А.М. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕА №751144 від 18.03.2015, є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №191 від 07.12.2021 року. Не проживання відповідачів у будинку підтверджується актом обстеження умов проживання вказаних осіб, складеного представниками Роздільнянської міської ради від 13.12.2021 року. Вирішити це питання в позасудовому порядку не можливо. Відповідачі не є членами її сім`ї. Місце проживання відповідачів невідоме. На підставі викладеного просить її позов задовольнити, визнавши відповідачів втратившими право на проживання в належному їй будинку з 13.06.2019 року , тобто з дати реєстрації, так як жодного дня у вказаному будинку відповідачі не проживали і до будинку не вселялись. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, повідомлена належним чином про дату та час розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшли поштові повідомлення з відміткою про невручення відповідачам повідомлення, в зв`язку з тим, що відповідачі за адресою реєстрації не проживають. Судова повістка надсилалась відповідачам в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просили справу розглядати у відсутність їх представника. (а.с.30) Враховуючи вказані факти, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.03.2015 року НАМ №345607, виданого державним нотаріусом Роздільнянської районної державної нотаріальної контори Одеської області Ворсуляк А.М., зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.03.2015 року ЕЕА №751144 (а.с. 7,8) Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, вказаний будинок складається з «А» - житловий будинок, житловою площею - 32,10 кв. м., загальною площею - 69,70 кв. м., «Б» - сарай , «В» - літня кухня, «Г» - сарай, «Д» - сарай, «Є» - погріб, «Ж» - вбиральня. (а.с.8) Згідно витягу №191 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 07.12.2021 року, [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] , крім того в вище зазначеному будинку також зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9) Згідно акту обстеження умов мешкання за адресою: [ADDRESS] , складеного за участю представників Роздільнянської міської ради встановлено, що [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] станом на 13.12.2021 року не проживають у вказаному будинку, даний факт також під час складання акту підтвердили сусіди - [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] (а.с.10) Даний факт також підтверджено письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , згідно яких [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] до теперішнього часу не проживали та не проживають за вказаною адресою. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права. У ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦКУ та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 33 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В пункті 34 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою. Верховний Суд у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема суд зазначив, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Також по даній категорії справ КЦС ВС у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зробив висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Також Верховний суд у праві № 759/14973/17 зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК УРСР, предметом доказування є причини відсутності понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилаються сторони, давши оцінку кожному аргументу, наведеному позивачкою в позові, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Наданими суду письмовими доказами, позивачка [PERSON] довела, що вона є власником будинку [ADDRESS] з березня 2015 року. Як власник будинку [PERSON] не може в повній мірі реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження власним майном через реєстрацію в її будинку сторонніх осіб - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі були зареєстровані в данному будинку з 13.06.2019 року, однак в даний будинок не поселялись і жодного дня у ньому не проживали. Витрат на утримання житлового будинку не несуть. По відношенню до [PERSON] не є членами її сім`ї, сторони по справі не перебувають в договірних відносинах, договору найму жилого приміщення між ними не укладалося. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили право на проживання в будинку [ADDRESS] , це право відповідачі втратили з 14.06.2019 року , а тому позов [PERSON] належить задовольнити. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі ст.319,391 Цивільного кодексу України, ст.9,71,72,150 Житлового кодексу України,

Outcome: approved