Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, за яким просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5675, вчинений 29.07.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем про звернення стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» заборгованості за кредитним договором в сумі 3469, 50 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позивачем свої вимоги вмотивовано тим, що з відповідачем або з іншим банком кредитні угоди не укладалися. Про існування кредитного договору № 005-07045-250114 від 25.01.2014 року позивач дізнався лише після витребування адвокатом у державного виконавця копії виконавчого напису нотаріуса. Будь-яких повідомлень про порушення кредитних зобов`язань, розрахунків заборгованості та пропозицій щодо врегулювання від відповідача не отримано, а тому виконавчий напис вчинено із грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами. До того ж, нотаріус не отримав від відповідача або позивача первинні документи щодо видачі кредиту, його часткового погашення, а тому не мав підстав вважати, що вимоги відповідача є безспірними. Нотаріус при вчиненні виконавчого напису застосовував положення пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», який на час вчинення нотаріальної дії був визнаний незаконним та нечинним. Крім того, вважає, що нотаріус не вправі був вчинити виконавчий напис про стягнення грошових сум за договором, який (за змістом виконавчого напису) був укладений між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» 25.01.2014 року - тобто, понад три роки, оскільки це суперечить приписам статті 88 Закону України «Про нотаріат». Одночасно з позовом представником позивача було подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича зареєстрованого за № 5675 від 29.07.2020 року, яке відбувається у межах виконавчого провадження № 67185706, відкритого 21.10.2021 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) - Федоровою Яною Миколаївною. Ухвалою судді Шевченківського районного м. Запоріжжя від 03.11.2021 року дана заява задоволена. Зупинено стягнення на підставі вищевказаного виконавчого напису нотаріуса. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2021 було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 04.01.2022 року від відповідача у письмовому вигляді надійшли: клопотання про врегулювання спору за участі судді, клопотання про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу; заява про визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис № 5675 від 29.07.2020 року про звернення стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» заборгованості за кредитним договором № 005-07045-250114, укладеним між [PERSON] та Пат «Дельта-Банк» 25.01.2014 р. - в сумі 3469, 50 грн. Право вимоги у відповідача виникло в результаті відступлення права вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами». Останньому були відступлені права вимоги у результаті оформлення низки відступлень права вимоги іншими фінансово-кредитними установами. Постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) - Федоровою Яною Миколаївною 21.10.2021 року було відкрито виконавче провадження № 67185706. Відповідно ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. За змістом пунктів 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Судом встановлено, що виконавчий напис виданий на підставі п. 2 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Суд при вирішенні спору враховує, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14, яка була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, а Постановою Великої палати Верховного Суду від 20.06.2018 року відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд вказаної ухвали ВАСУ, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема в частині доповнення Переліку такими положеннями: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду відповідно до п. 4 ст. 254 КАС України (в редакції, що діяла на момент винесення постанови) набула законної сили з моменту проголошення - 22 лютого 2017 року, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. Таким чином, в момент вчинення виконавчого напису 05.04.2021 року були відсутні правові підстави для його вчинення, а отже такий виконавчий напис не підлягає виконанню. Крім того, на думку суду, неможливість вчинення виконавчого напису у цій справі була обумовлена й іншими обставинами, наведеним нижче. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного суду України від 05.06.2017 року у справі №6-887цс17, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачам документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. Згідно з пунктами 92 та 99 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендовані листи підлягають доставці додому. Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. Виходячи з наведеного, боржник вважається належним чином повідомленим про порушення зобов`язань за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість у тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку. Матеріали справи не містять доказів щодо відправлення відповідачем або щодо вручення позивачу вимоги про повернення заборгованості за договором позики, а нотаріус не перевірив наявність доказів належного направлення та отримання вказаного листа-вимоги, що призвело до порушення процедури вчинення виконавчого напису. Суд вважає, що в даному випадку нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Крім того, нотаріус всупереч вимогами статті 88 Закону України «Про нотаріат» вчинив виконавчий напис про стягнення грошових сум за договором, який був укладений між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» 25.01.2014 року - тобто, понад три роки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням чинного законодавства, тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Позовні вимоги в частині відшкодування судових витрат підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. 04.01.2022 року від відповідача у письмовому вигляді надійшли клопотання про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу та заява про визнання позовних вимог. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом частин 5-6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач в своїй заяві про зменшення судових витрат на правничу допомогу зазначав, що витрати, які поніс позивач на оплату послуг адвоката не є співмірними із ціною позову та значенням справи для сторони, складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання робіт з огляду на наступне, оскільки дана справа є малозначною та не є складною, оскільки є усталена судова практика по аналогічним справам і є висновки, висловлені в постановах Великої Палати Верховного Суду. Також відповідач зазначав, що вартість адвокатських послуг є значно завищеною порівняно з іншими витратами на адвокатські послуги в аналогічних справах. В якості доказу цього відповідача надав копії судових рішень в аналогічних справах. Згідно судових рішень витрати на правничу допомогу складають від 1000 грн. до 3000 грн. На думку відповідача в даній справі вартість адвокатських послуг завищена. Враховуючи вищевикладене та виходячи з наданого представником позивача - адвокатом Дев`ятковим Антоном Олександровичем - детального розрахунку вартості правничої допомоги (на виконання пунктів 1.1., 4.1, 4.2 Договору про надання правової професійної правничої допомоги від 03.02.2021 року), суд дійшов висновку, що обсяг роботи (послуг) та їх вартість співмірні обсягу докладених адвокатом зусиль щодо витребування необхідних доказів в справі, оскільки у позивача були відсутні будь-які документи, які б необхідно було додати до позовної заяви. Також слід враховувати, що адвокатом складена не тільки позовна заява, а і заява про забезпечення позову. Проте, суд вважає неприйнятною вартість правничої допомоги з підготовки та участі в судовому засіданні (в розмірі 1000 грн.), оскільки справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що підлягають стягненню з відповідача судові витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн. Щодо судових витрат по оплаті судового збору за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову, то відповідач в своїй заяві про визнання позовних вимог вказав, що згодний на стягнення судових витрат в порядку ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (ч. 1 ст. 142 ЦПК України) Оскільки позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. за подачу позову та 454 грн. - за заяву про забезпечення позову, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору.

Outcome: approved