Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-18 00:00:00

10 грудня 2020 року до Голосіївського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), третя особа: приватне акціонерне товариство «СК «Брокбізнес», у якому просив відшкодувати майнову шкоду, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 37 252,63 грн та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 31 жовтня 2019 року о 16 год. 50 хв. в м. Києві по вул. Васильківська, 8 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «ЗИЛ» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача. В результаті вищевказаного ДТП було пошкоджено обидва транспортні засоби. Вина [PERSON] у скоєнні зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2018 року по справі №756/23199/19. Право власності [PERSON] на автомобіль «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Для встановлення вартості матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] між [PERSON] та ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза - Стандарт» був укладений договір.Відповідно до експертного висновку вартість відновлювального ремонту автомобіля «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] складає 90 851,54 грн. 73 коп, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику «TOYOTA RAV 4» складає 65 791,02 грн. Зазначає, що автомобіль «ЗИЛ» д.н.з. [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди був застрахований в ПрАТ «СК «Брокбізнес» то, згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 10 травня 2019 року № АМ/5368398, страхова компанія прийняла рішення та виплатила позивачу страхове відшкодування у розмірі 53 598,91 грн. Однак, як вказує [PERSON] , цієї суми не вистачає на відновлювальний ремонт, сума якого відповідно до висновку складає 90 851,54 грн, а тому просить стягнути різницю між цією сумою та страховою виплатою у розмірі 37 252,63 грн. Оскільки безпосереднім завдавачем шкоди є [PERSON] , який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» та виконував обов`язки як його працівник, то саме з товариства підлягає стягненню зазначена вище сума та судові витрати. З метою досудового врегулювання спору, відповідачеві було направлено пропозицію щодо сплати матеріальної шкоди, однак позивачем отримано відповідь, у якій АТ «Укрзалізниця» запропонувала йому у разі не повної виплати страхового відшкодування звернутися до страхової компанії. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 11 січня 2021 року по справі відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням сторін (а.с. 24-25). 13 серпня 2021 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Бондара В.В. надійшла заява, в якій він просив стягнути з відповідача АТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] понесені останнім витрати за надані послуги правничої допомоги у розмірі 6 000,00 грн. 20 серпня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представників відповідача АТ «Укрзалізниця», в якому вони зазначили, що з позовними вимогами не погоджуються в повному обсязі, вважають їх необґрунтованими та безпідставними. Звертають увагу на практику Великої Палати Верховного Суду і вказують, що відповідальність за відшкодування заподіяної шкоди в межах страхової суми (ліміту) несе саме страхова компанія, в якій було застраховано відповідальність заподіювача шкоди. У Полісі № АМ/5368398 страхова сума за шкоду, яка заподіяна майну, передбачена 100 000,00 грн і вона повністю покриває завдані позивачу збитки у розмірі 90 851,54 грн. Крім того, позивач не долучив до позовної заяви докази, які б підтверджували розрахунок зазначених вище сум, а також підтвердження витрат на суму, яка перевищує 53 598,91 грн. У відповіді на відзив представник позивача - адвокат Бондар В.В. просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні 19 квітня 2022 року сторони відсутні. Позивач про розгляд справи повідомлявся належним чином, однак судова повістка повернута відділенням зв`язку з поміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Будь-які клопотання до суду не надходили. Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи ПАТ «СК «Брокбізнес» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений належним чином, про що свідчить відмітка про вручення поштової кореспонденції суду. Поважності причин неявки суду не повідомив, пояснень на адресу суду не направив, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 31.10.2019 року о 16 год. 50 хв. водій [PERSON] , керуючи автомобілем «ЗИЛ» д.н.з. [NUMBER] , в м. Києві по вул. Васильківська, 8, перетнув подвійну суцільну лінію горизонтальної розмітки, виїхав на зустрічну смугу руху та здійснив зіткнення з автомобілем «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] , що призвело до механічних пошкоджень обох автомобілів. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2019 року у справі №756/23199/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ст.124 КУпАП та застосовано стягнення у вигляді штрафу (а.с. 13). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, судом встановлено, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було завдано майнової шкоди автомобілю «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 12). Згідно з висновком ТОВ «Експертної компанії «Укравтоекспертиза-Стандарт», який був зроблений на підставі договору ТОВ та [PERSON] про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «TOYOTA RAV 4» д.н.з. [NUMBER] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 31.10.2019, вартість відновлювального ремонту складає 90 851,54 грн., вартість матеріального збитку з урахуванням допусків в межах яких відбулась оцінка, з врахуванням ПДВ 20% на матеріали, запчастини та інших загальнодержавних податків і зборів, складає 65 791,02 грн (а.с. 15). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. ст. 509, 1187, 1188, 1192 Цивільного кодексу України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник). Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових виплат), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових коштів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 6 вказаного Закону страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладення договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Згідно із ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна. За даними матеріалів справи встановлено, що транспортний засіб «ЗИЛ» д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП був забезпечений Полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5368398 від 10 травня 2019 року, виданим ПрАТ «СК «Брокбізнес». ПрАТ за заявою потерпілої особи [PERSON] , виконуючи взяті на себе зобов`язання по Полісу АМ/5368398, зобов`язалось виплатити йому суму страхового відшкодування в розмірі 53 598,91 грн на реквізити вказані в заяві, про що і повідомило у листі № ЦВ 83806/У від 23.12.19 (а.с. 14). Факт отримання коштів позивачем підтверджено. Матеріали справи не містять розрахунку розміру виплаченого позивачу страхового відшкодування в розмірі 53 598,91 грн. Із зазначеним розміром страхового відшкодування позивач погодився і його не оспорював. Тлумачення положень статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Відповідно до ст. 1192 ЦК Кодексу розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В свою чергу відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на викладене, у позивача виникло право вимоги на суму різниці між вартістю відновлювального ремонту, який складає 90 851,54 грн і виплаченою страховою виплатою (страховим відшкодуванням) - 53 598,91 грн, у розмірі 37 252,63 грн. Оскільки безпосереднім завдавачем шкоди є водій [PERSON] , який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» та виконував обов`язки як його працівник, то, саме з товариства підлягає стягненню зазначена сума та понесені позивачем судові витрати. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правово ївідповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від прийнятих раніше правових висновків і вказала, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика. Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі, й частково відшкодувала шкоду згідно з вимог статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19). Судом враховано правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 13 березня 2018 року у справі №910/9396/17, у якій він зазначив, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять із фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували фактичні витрати позивача щодо відновлювального ремонту автомобіля, зокрема рахунки фактури, акти виконаних робіт, квитанції, чеки, накладні, товарні чеки, тому судом враховується висновок, зроблений ТОВ «Експертної компанії «Укравтоекспертиза-Стандарт», відповідно до якого вартість відновленого ремонту складає 90 851,54 грн. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини водія відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то з АТ «Укрзалізниця», на користь [PERSON] підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням у розмірі 37 252,63 грн. Що стосується вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов до наступного. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Наявність договірних відносин між адвокатом Бондарем В.В. (виконавцем) та [PERSON] (замовник) підтверджується Договором про надання юридичних та адвокатських послуг та додатку до нього № б/н від 22.01.2020. Згідно з цим Договором та додатком до нього сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару за надання адвокатом правничої допомоги вказаної в Договорі і визначеної Дорученням у розмірі 6 000 грн. Відповідно до п. 4 зазначеного Договору на підтвердження факту надання виконавцем замовнику послуг складається відповідний акт по закінченню фактичного надання послуг. Зі змісту квитанції № 0.0.1852516838.1 від 29.09.2020 року вбачається, що [PERSON] сплатив адвокату Бондару В.В. кошти у розмірі 6 000 грн за надану правову допомогу. Однак акти виконаних робіт або акти приймання-передачі наданих послугу в матеріалах справи відсутні, що унеможливлює встановлення судом переліку фактично наданих послуг та їх вартість. При цьому слід ураховувати, що наведений в Договорі про надання юридичних та адвокатських послуг від 22.01.2020 та Довіреності від 25.09.2020 перелік послуг і квитанція не є доказами щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Отже, за відсутності відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг адвокатом та їх вартості заява про стягнення вказаних витрат з відповідача на користь позивача не підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial