Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 12 квітня 1984 року по 28 листопада 2005 року (21 рік 7 місяців) позивач працювала на Інгулецькому ГЗК. Звільнена з роботи 28 листопада 2005 року за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Станом на момент звільнення їй підприємством сплачено одноразову допомогу у розмірі 2085,00 грн. Однак, 03 лютого 2022 року вона дізналася, що при звільненні роботодавець зобов`язаний був виплатити їй одноразову допомогу у розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Вважає, що відповідач зобов`язаний доплатити їй одноразову вихідну допомогу в розмірі 2 311,32 грн, а також сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. За період з 29 листопада 2005 року по 03 лютого 2022 року його розмір становить 277 138,56 грн, але, враховуючи принцип справедливості і співмірності просить стягнути суму 90 000 грн. Представник позивача зазначає, що згідно з Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, яка була чинною на день звільнення позивача й положення якої розповсюджувалися на відповідача встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2005 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Відповідно до п.6.1 Угоди встановлено обов`язок роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботу на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років - двомісячної заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної заробітної плати. Статтями 5,9 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються та сторін, які їх уклали. Вимоги угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Оскільки відповідач відноситься до підприємств металургійної і гірничодобувної промисловості України, на нього розповсюджуються умови Угоди та поширюються на позивача як на такого, який уклав трудовий договір з підприємством гірничо-металургійного комплексу України. Строк виконання зобов`язання відповідача визначено ст.47 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, норми якої позивачем були порушені, тому установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП). Щодо строку позовної давності, представник позивача зазначає, що рішенням Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України та ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» і роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь - яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, що дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, які входять до структури заробітної плати, право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України. Відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою від 17 лютого 2022 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працювала на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті. Звільнена за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. Її загальний стаж роботи становить 21 рік 07 місяців. Згідно з довідкою від 24 січня 2022 року за останні 2 місяці перед звільненням, за вересень-жовтень 2005 року заробітна плата [PERSON] склала 2 930,04 грн: за вересень 2005 року - 1 448,02 грн, за жовтень 2005 року -1 482,02 грн; відпрацьовано 344,00 години. Середньогодинна заробітна плата позивача становила 8,52 грн, середньоденна заробітна плата - 68,16 грн, середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням становила 1 465,44 грн. Із наданої позивачем копії розрахункової відомості видно, що у листопада 2005 року позивачу була виплачена одноразова допомога при виході на пенсію у розмірі 2085,00 грн. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини. Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Галузева угода гірничо - металургійного комплексу України на 2005-2006 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно з п.6.14, яким передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується поширювати окремі соціальні пільги та гарантії: зокрема, на непрацюючих пенсіонерів підприємства (п.1.4). Відповідно до п.1.12 Угоди, вона набуває чинності з 01 січня 2005 року і діє до укладення нової або перегляду цієї угоди. Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальні гарантії» зазначеної Угоди на 2005-2006 роки, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне. З тексту Галузевої угоди вбачається, що її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України та профспілкою трудящих металургійної і гірничо-добувної промисловості України в особі Центрального комітету, тому застосовується до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі. Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі №212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача. Оскільки позивач на момент виходу на пенсію мала стаж роботи на підприємстві відповідача понад 20 років, на неї розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний був виплатити їй одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Оскільки така умова не була дотримана роботодавцем, суд вважає, що позивач правомірно звернувся до відповідача з такою вимогою. Щодо розміру невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати, суд погоджується із зазначеним в позовній заяві розрахунком, проведеним відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, згідно з яким середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, у даному випадку такою подією є звільнення позивача. Середньомісячна заробітна плата позивача на момент звільнення згідно з довідкою становила 1 465,44 грн, тому тримісячний її розмір становить 4396,32 грн. Відповідач в листопаді 2005 року виплатив позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі 2 085,00 грн, тим самим недоплативши їй 2 311,32 грн, у зв`язку з чим, суд вважає, що саме така сума підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимог стягнення позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що, оскільки позивачу не були виплачені всі належні їй суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з цією постановою, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (пункт 5 вказаного Порядку). Згідно з довідкою підприємства, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (вересень-жовтень 2005 року) становила 68,16 грн і цей показник необхідно враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. А тому за весь період затримки, який становить 4 066 робочих днів - з 29 листопада 2005 року (наступний день після звільнення) по 03 лютого 2022 року (дата здійснення розрахунку позивачем), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 277 138, 56 грн (68,16 грн х 4 066 днів). З урахуванням принципу співмірності із заявленою сумою невиплаченої заробітної плати (вихідної допомоги) та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за можливе зменшити розмір відшкодувань, визначений статтю 117 КЗпП України. Так, розмір простроченої заборгованості, що виникла через несвоєчасну виплату позивачу сум розрахунку при звільненні, становить 4 396,32 грн. Позивач звільнилася з підприємства відповідача 28 листопада 2005 року, а до суду з позовом про стягнення належних їй при звільненні виплат звернулася тільки 14 лютого 2022 року, тобто зі спливом більш ніж 16 років. Причини, пов`язані з тривалістю такого періоду з моменту порушення права позивача на отримання коштів і до моменту її звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, позивач обґрунтовує лише тим, що про порушення своїх прав дізналась 03 лютого 2022 року. Однак посилання у своєму позові на умови Галузевої угоди, суд розцінює як обізнаність позивача з передбаченими угодою виплатами. При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач, значно перевищує суму невиплаченої позивачу одноразової вихідної допомоги. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначено,що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця, у зв`язку з чим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зокрема розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, суд вважає, що буде співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку - 50 000,00 грн. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. Також підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача 551,33 грн - судовий збір, сплачений нею за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного,

Outcome: partial