Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-18 00:00:00

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] (позивач) до [PERSON] (відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якої просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням- квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 31.12.2020 р. У вказаній квартирі з 25.09.2008 р. зареєстрований відповідач, який фактично не проживає у ній. Відповідач не сплачує комунальні платежі, особистих речей в квартирі немає, будь-яких перешкод щодо проживання відповідача позивач не чинила. Факт реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі істотно порушує права останньої, а саме, утруднює розпорядження власністю та створює додаткові витрати на сплату комунальних послуг, що змушує позивача звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 11.05.2021 року відкрито провадження у даній справі, призначено спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позов підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, про що свідчать матеріали справи. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 31.12.2020 р. Право власності за позивачем зареєстровано 31.12.2020 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 4-5) Згідно п. 13 договору купівлі-продажу від 31.12.2020 р. продавці, в тому числі в особі представника, зобов`язуються звільнити квартиру, передати ключі покупцеві, в день підписання цього договору не пізніше 18 годин, та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у квартирі осіб 10.02.2021 р. Вказане підтверджується також актом приймання-передачі квартири №26 від 31.12.2020 р. (а.с. 7) Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 13.04.2021 р. в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] з 25.09.2008 р. (а.с. 17) Згідно листів Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.02.2021 р., Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві від 25.02.2021 р. відсутні звернення [PERSON] щодо перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] . З акту комісії ТОВ «Імпульс Газ» від 09.03.2021 р. при відвідуванні квартири та при опитуванні сусідів встановлено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає у квартирі. (а.с. 8) Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З врахуванням наведеного, оскільки на даний час позивач є власником квартири [ADDRESS] , а дозвіл на проживання зареєстрованого в цій квартирі відповідача позивач не надає, відповідач не проживає в квартирі з 31.12.2020 р., суд вважає, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою, підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved