Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визначення часток в праві спільної сумісної власності. В подальшому від [PERSON] спільно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшов уточнений позов до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визначення часток в праві спільної сумісної власності в якому позивачі вказували, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 22 листопада 1993 року б/н [PERSON] та члени його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . 16 січня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого вказана позивачка придбала у відповідача 1/5 частку квартири [ADDRESS] . В цей же день договір було зареєстровано на Вознесенській філії Товарної біржі «Нерухомість-Південь» за реєстр. №186. Також набувач майна зареєструвала своє право власності у КП «Вознесенське МБТІ». Нотаріально договір сторони не посвідчували, ухилившись від цього. Однак всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані, а саме, продавець передав покупцю майно, а покупець прийняла його та сплатила за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору. [PERSON] вирішила розпорядитися придбаною часткою нерухомого майна, проте під час підготовки необхідних для продажу документів дізналася, що спірний договір є недійсним, що створює їй перешкоди в розпорядженні майном. Враховуючи ухилення сторін договору від його нотаріального посвідчення на час укладення правочину, а тому [PERSON] просила суд визнати такий договір дійсним в судовому порядку.\~\~\~\~\~ Крім цього, оскільки 4/5 часток спірної квартири знаходяться у спільній сумісній власності позивачів, без визначення окремих часток останні позбавлені можливості розпорядитися належним їм майном, а тому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просили визначити, що їхні частки у праві спільної сумісної власності становлять по 1/5 частці цього майна за кожним. В судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] не з`явилися, проте останній надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] \~та його\~представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте останній надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін та їх представників, оскільки матеріали справи містять усю необхідну для вирішення спору інформацію та докази. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 22 листопада 1993 року б/н [PERSON] та члени його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 18). 16 січня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого вказана позивачка придбала у відповідача 1/5 частку квартири [ADDRESS] . В цей же день договір було зареєстровано на Вознесенській філії Товарної біржі «Нерухомість-Південь», про що в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю внесено реєстраційний запис за №186. Також набувач майна зареєструвала своє право власності у КП «Вознесенське МБТІ». Нотаріально договір сторони не посвідчували, ухилившись від цього (а.с. 5-7). Однак всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані, а саме, продавець передав покупцю майно, а покупець прийняла його та сплатила за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору. [PERSON] вирішила розпорядитися придбаною часткою нерухомого майна, проте під час підготовки необхідних для продажу документів дізналася, що спірний договір є недійсним, що створює їй перешкоди в розпорядженні майном. Ст. 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. При укладенні договору сторони угоди узгодили всі її істотні умови і виконали свої зобов`язання, але не здійснили нотаріального посвідчення цього договору, як того вимагала ст. 227 ЦК України 1963 року (чинна на час придбання майна). З положень ч. 1 ст. 47 ЦК України 1963 року вбачається те, що угода, укладена з порушенням вимог про її обов`язкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Проте, згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. В п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами) Пленум Верховного Суду України зазначив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. За встановлених обставин, договір купівлі-продажу підлягає визнанню дійсним в судовому порядку. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 7), 4/5 часток спірної квартири знаходиться у спільній сумісній власності позивачів без визначення окремих часток. У зв`язку з невизначеністю часток у праві спільної сумісної власності останні позбавлені можливості розпорядитися належним їм майном. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном (ч. 1 ст. 86 ЦК України 1960 року (чинного на час набуття майна)). Згідно ст. 112 ЦК України 1960 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня 1995 року розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. В той же час, відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до\~статті 368 ЦК\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України\~(далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім`ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у\~статті 3 СК,\~статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI\~«Про засади запобігання і протидії корупції»; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8\~Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII\~«Про приватизацію державного житлового фонду»); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6\~Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV\~«Про особисте селянське господарство»). Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Таким чином, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивачів про визначення часток у праві спільної сумісної власності.

Outcome: approved