Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

25.10.2021 представник позивача - адвокат Брух А. О. звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір №2597 від 12.12.2018 про надання кредиту, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит» та [PERSON] . В обґрунтування позову послалася на те, що на початку лютого 2021 на поштову адресу [PERSON] було надіслано лист - вимогу від ТОВ «Мікрокредит», з якого позивачка дізналася, що від її імені був укладений кредитний договір №2597 від 12.12.2018, відповідно до якого їй був виданий кредит у розмірі 4000,00 грн. У листі-вимозі відповідач вимагав сплатити заборгованість за даним кредитним договором, яка станом на 28.01.2021 складала 62016,00 грн. Відповідачка звернулася до відповідача із заявою про надання їй копії кредитного договору та номеру карткового рахунку, на який перераховувалися кошти і листом №80/21 від 15.02.2021 відповідач надіслав позивачці копію вищевказаного кредитного договору, а також вказав рахунок, на який були перераховані кошти. Позивач стверджує, що жодних договорів з відповідачем не укладала і вказаний у відповіді номер карткового рахунку їй не належить, коштів за даним договором вона не отримувала. Вона зазначає, що не реєструвалася на сайті відповідача та не давала згоди на обробку персональних даних. Тому позивачка вважає, що укладення зазначеного договору відбулося поза її волею, оскільки шахраї, скориставшись наявністю в них її персональних даних, зокрема копії паспорту, оформили кредит в ТОВ «Мікрокредит», а останній не перевірив особу позичальника та надав кредит іншій особі, перерахувавши кошти на картку, яка не належить позивачці. Позивачка 07.05.2021 звернулася у Червоноградський РВП із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, а саме шахрайських дій невідомими особами, які без її згоди та відома оформили кредит на її ім`я. На даний час в провадженні Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12021142150000196 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст. 190 КК України. Розслідування у даному кримінальному провадження триває досі. Таким чином представник позивача, посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України, просить визнати вищевказаний кредитний договір недійсним. Ухвалою від 26.10.2021 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 26.11.2021, яке було відкладено на 24.12.2021 у зв`язку із неявкою відповідача, щодо якого були відсутні відомості про його належне повідомлення про час та місце розгляду справи. Ухвалою від 24.12.2021 у даній справі було закрито підготовче провадження, а справа була призначена до судового розгляду по суті на 04.02.2022. 04.02.2022 розгляд справи було відкладено на 04.03.2022 через неявку відповідача. 04.03.2022 розгляд справи не відбувся, оскільки справа була знята з розгляду у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Наступне судове засідання було призначене на 27.04.2022. 27.04.2022 сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача - адвокат Брух А. подав заяву, у якій просив розгляд справи проводити у відсутності сторони позивача, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судові засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судових повісток), які містяться матеріалах справи, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності не подавав, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву представником відповідача подано не було. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів для розгляду справи по суті. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Частиною 1 ст.280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.01.2021 генеральний директор ТОВ «Мікрокредит» звернувся до [PERSON] з листом №2597/12/12/2018, у якому вимагав сплатити заборгованість у сумі 62016,00 грн за договором №2597 від 12.12.2018, укладеним між позивачем та відповідачем (а. с. 8). У договорі №2597 від 12.12.2018 та додатку до нього, копії яких містяться в матеріалах справи, кредитодавцем зазначено ТОВ «Мікрокредит», а позичальником [PERSON] (а. с. 10-13). Даний договір зі сторони кредитодавця підписаний генеральним директором Антемійчуком В. І. електронним цифровим підписом, а зі сторони позичальника [PERSON] відсутні будь-які підписи чи інші відомості про підписання даного договору з її сторони. У п.1 даного договору вказано, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит на суму 4000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у даному договорі. Сума кредиту надається на умовах строковості, зворотності та плановості (п. 1.1 договору). Відповідно до п. 1.2 договору кредитодавець перераховує позичальнику суму кредиту на банківський рахунок, вказаний позичальником, в день укладення договору між позичальником та кредитовцем. Всупереч такій умові договору ні в основному договорі, ні в додатку до нього банківський рахунок позичальника, на який повинні би були бути перераховані кредитні кошти не зазначено. Кредит надавався строком на 30 днів з нарахуванням процентів за користування кредитом у розмірі 1,8% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п.2.1, п. 2.2 договору). Відповідно до п.3.10, 3.11 договору позичальник зобов`язувався повернути кредитодавцю суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені цим Договором. У разі неповної або несвоєчасноїсплати кредиту та процентів за користування кредитом, сплатити також пеню в розмірі, визначеному даним договором. Із листа №80/21 від 15.02.2021, надісланого [PERSON] від ТОВ «Мікрокредит» вбачається, що 12.12.2018 суму кредиту у розмірі 4000,00 грн було перераховано на картку позичальника № [NUMBER] , відкриту у АТ «Альфа Банк». Також даним листом було надіслано позивачці і копію договору №2597 від 12.12.2018 та додаток до нього, а також повідомлено про наявність заборгованості (а. с. 9). Позивач стверджує, що жодних договорів з відповідачем не укладала і вказаний у відповіді номер карткового рахунку їй не належить, коштів за даним договором вона не отримувала. Вона зазначає, що не реєструвалася на сайті відповідача та не давала згоди на обробку персональних даних. Із довідки, наданої АТ «Альфа-банк» №46946-23.1 від 28.05.2021 видно, що станом на 28.05.2021 відсутні будь-які договори та рахунки, оформлені на ім`я фізичної особи - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а. с. 14). Окрім цього, на вимогу суду АТ «Альфа-банк» листом №02310/БТ-32-б/б від 16.02.2022 повідомив, що картка № [NUMBER] , відкрита у АТ «Альфа-банк», не належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а. с. 51). Тому позивачка стверджує, що укладення зазначеного договору відбулося поза її волею, вважає, що шахраї, скориставшись наявністю в них її персональних даних, зокрема копії паспорта, оформили кредит у ТОВ «Мікрокредит», а останній не перевірив її особу та надав кредит іншій особі, перерахувавши кошти на картку, яка не належить позивачці. У зв`язку із цим позивачка 07.05.2021 звернулася у Червоноградський РВП ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, а саме шахрайських дій невідомими особами, які без її згоди та відома оформили кредит на її ім`я (а. с. 15). На даний час в провадженні Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12021142150000196 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Досудове розслідування по даному кримінальному провадженню триває, що підтверджується копією листа Червоноградського РВП №12/ад/61/61/19-21 від 02.09.2021 та копією витягу з ЄРДР від 31.08.2021 (а. с. 16, 17). При ухваленні рішення у даній справі суд керується наступними правовими нормами. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася . Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; електронний правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про електронну комерцію» права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів". Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно з ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідно до п. 6 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. З матеріалів справи видно, що спірний договір зі сторони кредитодавця підписаний електронним цифровим підписом, а зі сторони позичальника будь-які підписи, в тому числі електронні, чи вказівка на інші дії позичальника, які б свідчили про прийняття нею пропозиції укласти електронний договір, відсутні. Як зазначалося вище, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір. Проте відомостей про вчинення позивачем (позичальником) таких дій, які б свідчили про прийняття нею пропозиції укласти електронний договір, у матеріалах справи відсутні. Відповідач протилежного суду не довів. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, зі сторони позичальника (позивача) спірний договір не був підписаний ні власноручним підписом, ні електронним підписом, ні шляхом вчинення інших дій, які б свідчили про прийняття позивачем пропозицій на укладення електронного договору. Крім цього, матеріалами справи підтверджується також той факт, що позивач не отримувала кредитних коштів від відповідача, оскільки картка, на яку були перераховані кошти, їй не належить. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що договір №2597 від 12.12.2018 та додаток до нього між сторонами даної справи укладений не був, оскільки в матеріалах справи відсутні докази волевиявлення позивача, спрямовані на укладення даного договору з її сторони. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, та також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». У постанові Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що спірний договір є неукладеним, а тому у задоволенні позову про визнання його недійсним слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, відповідно вимога про стягнення сплаченого позивачем судового збору не підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed