Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

02 листопада 2021 року [PERSON] звернулася у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до ТОВ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ", в якій з урахуванням заяви про уточнення та зменшення розміру позовних вимог від 14 квітня 2022 року просить: трудовий договір, укладений на невизначений строк поміж [PERSON] та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ" на підставі наказу № 2 від 03 січня 2017 року, визнати розірваним з 01 жовтня 2021 року у зв`язку зі звільненням [PERSON] за власним бажанням із займаної посади головного бухгалтера ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ" на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 04 січня 2017 року вона була прийнята на роботу у ТОВ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ" на посаду головного бухгалтера. 07 травня 2020 року їй надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку з 08 червня 2020 року по 17 лютого 2023 року. 20 вересня 2021 року засобами поштового зв`язку вона направила на адресу відповідача письмову заяву від 15 вересня 2021 року про звільнення її з роботи 01 жовтня 2021 року за власним бажанням. Станом на час звернення до суду з позовом місцезнаходження відповідача невідоме, що свідчить про неможливість припинити з ним трудові правовідносини. Вказана поведінка відповідача обмежує право позивача на вільний вибір праці та припинення трудового договору. Позивач та її представник адвокат Курганська Олена Вікторівна, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, представник позивача подала заяви відповідно до якої просить розгляд справи проводити без їх участі та участі позивача, позовні вимоги позивач підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки представника суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без участі його представника та відзив на позов не подав. Згідно вимог ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи явку представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки представника суд не повідомив, відзив на позов не подав та приймаючи до уваги, що позивач не заперечує щодо винесення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Ознайомившись із позовною заявою, дослідивши в судовому засіданні докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29 жовтня 2012 року проведено державну реєстрацію ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ" (ТОВ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ"), з місцем знаходження юридичної особи за адресою: с.Іванівка, вул. Центральна, 10-А (Корецького) Рівненського району Рівненської області. Керівником підприємства вказана [PERSON] . 04 січня 2017 року на підставі наказу №2 від 03 січня 2017 року [PERSON] було прийнято на посаду головного бухгалтера ТОВ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ". З 08 червня 2020 року по 17 лютого 2023 року на підставі наказу №10 від 07 травня 2020 року [PERSON] надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку. 20 вересня 2021 року [PERSON] засобами поштового зв`язку направлено на адресу ТОВ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ" заяву про звільнення за власним бажанням з 01 жовтня 2021 року. Поштове відправлення з заявою про звільнення було отримано адресатом 25 вересня 2021 року. Відповідь на заяву та копію наказу про звільнення позивача відповідач не надав, відповідні записи в трудову книжку не зробив. Таким чином, встановлені факти свідчать про наявність між сторонами трудових відносин. Позивач починаючи з 01 жовтня 2021 року шляхом направлення на адресу роботодавця заяви намагалася звільнитися з займаної посади за власним бажанням. Згідно із ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З досліджених матеріалів справи вбачається, що ТОВ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ" не виконує належним чином законодавство про працю, а позивач здійснила заходи, що передували звільненню за власним бажанням. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За змістом ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Стаття 8 Конвенції "захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом". Поняття "приватне життя" в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). Відповідно до ст.1 Кодексу законів про працю України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним ст. 16 ЦК України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. З правового аналізу зазначених норм вбачається, що працівник має право звільнитися за власним бажанням, написавши заяву про звільнення за два тижні, після чого трудові відносини підлягають розірванню шляхом оформлення наказу про звільнення з внесенням відповідного запису до трудової книжки. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження керівника товариства про бажання працівника звільнитися за власним бажанням нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Зважаючи на вказане, здійснивши оцінку наявних в матеріалах справи доказів, враховуючи положення норм трудового законодавства України, суд дійшов висновку про те, що трудовий договір, укладений на невизначений строк поміж [PERSON] та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ" на підставі наказу № 2 від 03 січня 2017 року є розірваним з 01 жовтня 2021 року у зв`язку зі звільненням [PERSON] за власним бажанням із займаної посади головного бухгалтера ТОВ "ПОЛІСЬКИЙ СТАНДАРТ" на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, в силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved