Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

09 серпня 2021 року позивач [PERSON] , через свого представника, адвоката Ковтун К.В., звернулася до суду з вказаним позовом, згідно остаточної редакції позовної заяви (поданої після усунення недоліків згідно ухвали Миколаївського районного суду Одеської області від 10.09.2021 року), просила поновити її на посаді художнього керівника Жуківського будинку культури Стрюківської сільської ради Березівського району Одеської області; стягнути з Стрюківської сільської ради Березівського району Одеської області на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22 лютого 2021 року по день поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з 18 жовтня 2018 року перебувала на посаді художнього керівника Жуківського будинку культури Шабельницької сільської ради Миколаївського району Одеської області. Згідно рішення І сесії VIII скликання Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 10 від 09.12.2020 року «Про початок реорганізації Петрівської сільської ради та Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради» розпочато процедуру реорганізації Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради. Згідно розпорядження Стрюківського сільського голови Миколаївського району Одеської області О.О. Афанасьєва за № 128 від 22 грудня 2020 року, у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради, її попереджено про наступне вивільнення. Згідно розпорядження Стрюківського сільського голови О.О. Афанасьєва за № 31 від 22 лютого 2021 року, позивача було звільнено з посади художнього керівника Жуківського будинку культури Шабельницької сільської ради. Вказувала, що незважаючи на існування розпорядження про її звільнення, вона продовжувала працювати на своїй посаді та отримувати за це заробітну плату, аж до червня місяця 2021 року. І лише в червні місяці 2021 року їй стало відомо про її звільнення. Трудову книжку отримала 17 червня 2021 року, а саме розпорядження про її звільнення лише 09 липня 2021 року. Вважала, що звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог закону, а саме: їй не було запропоновано всіх наявних вакантних посад, які вона могла би виконувати, а сама процедура звільнення відбулася з грубими порушеннями і невідповідністю діючому законодавству. (а.с. 1-6, 60-65) Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 06 жовтня 2021 року відповідачем, Стрюківською сільською радою Миколаївського району Одеської області, в особі сільського голови О.О. Афанасьєва, подано до суду відзив на позов, за змістом відзиву відповідач висловив свої заперечення проти позову. Вважав, що позивач пропустила строк звернення з позовом до суду. Зазначав, що позивач з розпорядженням № 128 від 22 грудня 2020 року «Про попередження працівників Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради за п. 1 ст. 40 КЗпП України» була ознайомлена належним чином в той же день, 22.12.2020 року, а дата ознайомлення «21.12.2020 року» є технічною помилкою. Також зазначав, що з розпорядженням № 31 від 22.02.2021 р. «Про звільнення [PERSON] з посади художнього керівника Жуківського будинку культури у зв`язку із реорганізацією за п. 1 статті 40 КЗпП України» позивач також була ознайомлена в день його видання, про що свідчить її підпис про відповідне ознайомлення з розпорядженням, а відсутність дати ознайомлення з розпорядженням не є суттєвим недоліком. Вважав також, що звільнення позивача відбулося з дотримання вимог передбачених КЗпП України. Вказував, що інші вакантні посади позивачу не пропонувалися, тому як за новим штатним розписом з 01.01.2021 року в Стрюківській сільській раді Миколаївського району Одеської області посада «художнього керівника» була відсутня, а на інші посади можливо було тільки за переведенням, або за конкурсом. Підтвердив участь позивачки у святкових заходах, які відбувалися 08.03.2021 р., 09.05.2021 р. і 21.05.2021 р., при цьому зазначав що вона це робила за власним бажанням, не перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем. Отримання позивачем на свій рахунок виплат в період з лютого по травень 2021 року відбулося через помилку бухгалтера, у зв`язку з чим виплати відбулися 26.02.2021 року в сумі 2385,00, 30.03.2021 року в сумі 3980,41, 0904.2021 року в сумі 2385,00 грн., 18.05.2021 року в сумі 3000,00 грн. (на загальну суму 11006 грн. 80 коп.). Тому просив відмовити у позові в повному обсязі. (том 1 а.с. 73-78) 20 жовтня 2021 року представником позивача, адвокатом Ковтун К.В., було подано до суду відповідь на відзив, за змістом відповіді представник висловив свої заперечення проти відзиву на позов. (а.с. 100-102) Рух справи в суді 09 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до Березівського районного суду Одеської області із відповідним позовом (справа № 494/993/21). Згідно ухвали Березівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2021 року зазначену справу передано до Миколаївського районного суду Одеської області за підсудністю. 08 вересня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу було передано на розгляд судді Банташ Д.С. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків строком 10 днів. Ухвалою суду від 14 вересня 2021 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче судове засідання. Згідно ухвали суду від 02 листопада 2021 року було задоволено клопотання представника позивача, адвоката Ковтун К.В., про витребування доказів. Згідно ухвали суду від 09 грудня 2021 року залучено правонаступника відповідача Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області Стрюківську сільську раду Березівського району Одеської області. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 09 грудня 2021 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] і її представник, адвокат Ковтун К.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Позивач додатково пояснила суду, що копію розпорядження про її звільнення отримала тільки 09 липня 2021 року в адміністративній будівлі Стрюківської сільської ради, а трудову книжку отримала 17 червня 2021 року. Підтвердила свій підпис, як в листі особистого ознайомлення з розпорядженням Стрюківського сільського голови від 22.12.2020 року за № 128 так і в самому розпорядженні № 31 від 22.02.2021 року про її звільнення в графі «з розпорядженням ознайомлена». Зазначала, що не пам`ятає коли саме розписалася в розпорядженні Стрюківського сільського голови за № 31 від 22.02.2021 року про ознайомлення з ним. При цьому, повідомила суд, що про отримання трудової книжки (17 червня 2021 року) і копії розпорядження про її звільнення (09 липня 2021 року) ніде не розписувалася і письмово з цього приводу до відповідача не зверталася. Весь цей час (до червня 2021 року), вона вважала, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем і продовжує працювати на займаній посаді, постійно приймала участь у святкових заходах і їх підготовці, які відбулися 08.03.2021 р., 09.05.2021 р. і 21.05.2021 р. Зазначала, що останній платіж був зарахований на її картковий рахунок в травні 2021 року з за призначенням платежу - аванс. І тільки коли в червні місяці не отримала другу половину заробітної плати за травень місяць 2021 року, вона звернулася до відповідача з цього приводу. Саме тоді, на початку червня їй стало відомо про існування розпорядження про її звільнення. Після отримання трудової книжки, вона звернулася до установи центру зайнятості, щоб стати на облік, як безробітна. Але, їй там повідомили, що вона пропустила строк звернення, оскільки її звільнення відбулося 22.02.2021 року. В установі центру зайнятості їй порекомендували звернутися до фахівця в галузі права, оскільки її звільнення відбулося з порушенням чинного законодавства. Представник відповідача, адвокат Чапуріна С.І., просила в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Позивач, [PERSON] , перебувала на посаді художнього керівника Жуківського будинку культури Шабельницької сільської ради Миколаївського району Одеської області. (том 1 а.с. 11-18) Згідно рішення Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області № 10 від 09.12.2020 року «Про початок реорганізації Петрівської сільської ради та Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради», почато процедуру реорганізації Петрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області і Шабельницької сільської ради Миколаївського району Одеської області шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області. (том 1 а.с. 20) Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 128 від 22.12.2020 року «Про попередження працівників Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України», визначено попередити працівників апарату Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради, в тому числі і [PERSON] . (том 1 а.с. 21) Позивач був ознайомлений з зазначеним вище розпорядженням, що підтверджується листом особистого ознайомлення з розпорядженням (том 1 а.с. 22) Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 31 від 22.02.2021 року позивача, [PERSON] звільнено з посади художнього керівника Жуківського будинку культури Шабельницької сільської ради у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради. (том 1 а.с. 23) Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Щодо посилання позивача про неповідомлення відповідачем державної служби зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників. Згідно ч.\~3\~ст.\~49-2\~КЗпП України,\~у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону\~України "Про\~зайнятість населення",\~власник або\~уповноважений ним\~орган доводить\~до відома\~державної служби\~зайнятості про\~заплановане вивільнення\~працівників. Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", визначено, що масовим вивільненням\~з ініціативи\~роботодавця (крім\~випадку ліквідації\~юридичної особи)\~є одноразове\~або протягом: 1)\~одного місяця: вивільнення\~10\~і більше\~працівників на\~підприємстві,\~в установі\~та організації\~з чисельністю\~від 20\~до 100\~працівників; вивільнення\~10\~і більше\~відсотків працівників\~на підприємстві,\~в установі\~та організації\~з чисельністю\~від 101\~до 300\~працівників; 2) трьох місяців - вивільнення 20 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації незалежно від чисельності працівників. Таким чином, звільнення 5 працівників відповідачем не підпадає під визначення ч. 1 ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення» ознаки масового вивільнення працівників з ініціативи роботодавця. Суд не може погодитися з ствердженнями позивача стосовно того, що вона незважаючи на наявність розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 31 від 22.02.2021 року про її звільнення, продовжувала перебувати у трудових відносинах з відповідачем по травень місяць 2021 року включно, оскільки вказані ствердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та доказів, які б підтверджували вказане нею не надано. Крім того, з відповіді Головного\~управління держпраці\~в Одеській\~області від\~08.02.2022\~року за\~№ 15-К-1895/01-49-9657\~наданої за\~результатом здійснення\~позапланового заходу\~державного контролю\~за додержанням\~законодавства про\~працю у\~формі перевірки\~Стрюківської сільської\~ради Миколаївського\~району Одеської\~області за\~зверненням [PERSON] ,\~вбачається наступне:\~«…Згідно з\~представлених табелів\~обліку використання\~робочого часу\~з`ясовано:\~за січень\~ березень\~2021\~р.\~напроти Вашого\~прізвища проставлено\~шестиденний робочий\~тиждень з\~визначенням відпрацьованих\~3,5\~год.;\~-\~за квітень\~ травень\~2021\~р.\~табелі обліку\~використання робочого\~часу на\~момент проведення\~перевірки відсутні.\~В ході\~здійснення перевірки\~адміністрацією Установи\~були представлені\~відомості нарахування\~заробітної плати\~за січень-травень\~2021\~року,\~відповідно до\~яких за\~січень 2021\~р.\~нарахування заробітної\~плати [PERSON] \~становить:\~посадовий оклад\~ 1936.00\~грн;\~доплата до\~рівня мінімальної\~заробітної плати\~6000\~ 1064.00\~грн;\~всього нараховано\~3000\~грн.\~За лютий\~2021\~року нарахування\~заробітної плати\~становить:\~посадовий оклад\~ 1548.80;\~доплата до\~рівня мінімальної\~заробітної плати\~6000\~ 1064.00\~грн,\~розрахунково 2394.00\~грн (на\~момент проведення,\~керівник Установи\~не зміг\~пояснити та\~надати підтверджуючі\~документи,\~що саме\~входить до\~складу розрахункових\~коштів,\~у зв`язку\~із відсутністю\~останніх),\~всього нараховано\~ 5006.80\~грн.\~Що стосується\~факту виплати\~грошової компенсації\~за всі\~не використані\~дні щорічної\~відпустки у\~разі звільнення\~працівника,\~як то\~передбачено вимогами\~ст.\~83\~КЗпП України,\~то підтвердити\~або спростувати\~даний факт\~не є\~можливим,\~у зв`язку\~із відсутністю\~підтверджуючих документів.\~За березень\~2021\~року було\~представлено дві\~відомості нарахування\~заробітної плати\~з Вашим\~прізвищем.\~В одному\~екземплярі відомості\~нарахування заробітної\~плати,\~за підписом\~в.о.\~ [PERSON] відображено лише нарахування вихідної допомоги в сумі 3000 грн., в другому екземплярі відображено: посадовий оклад 1548.80 грн, доплата до 6000 1064.00 грн, розрахункові 2394.00 грн, всього нараховано 5006.80 грн. В відомостях нарахування заробітної плати працівникам Шабельницького будинку культури за квітень травень 2021 року Ваше прізвище відсутнє. Дослідженням табелів обліку використання робочого часу за лютий та березень 2021 року встановлено, що навпроти Вашого прізвища в період з 23 по 28 лютого включно проставлено відпрацьованих 3,5 год. та у березні 2021 року відображено також 3,5 відпрацьованих годин за період з 02.03.2021 р по 07.03.2021 р., з 09.03.2021 р по 14.03.2021 р., з 16.03.2021 р. по 21.03.2021 р., з 23.03.2021 р. по 28.03.2021 р. та 30.03.2021 р., при цьому згідно з Розпорядженням від 22.02.2021 р. № 31 Ви були звільнені із займаної посади. При відсутності табелів обліку використання робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати за квітень травень 2021 р., Вам згідно відомостей нарахування коштів на особові карткові рахунки 17.05.2021 року було зараховано аванс за травень 2021 р. (платіжне доручення № 26 від 17.05.2021 р.). Вище перелічене свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. В порушення вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» щодо виплати заробітної плати працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, заробітна плата працівника Установи виплачувалась з порушеннями встановлених чинним законодавством термінів, а саме один раз на місяць. Так, виплата Вам заробітної плати за січень 2021 року, в сумі 2385 грн., була здійснена 26.02.2021 року, згідно платіжного доручення № 2 від 26.02.2021 року. Заробітна плата за лютий виплачена 29.03.2021 року, - 3980.41 грн, згідно платіжного доручення № 12 від 29.03.2021 року. Остаточний розрахунок з Вами було проведено 27.04.2021 року (платіжне доручення № 20 від 27.04.2021 року), що в свою чергу призвело до порушення вимог чинного законодавства ч. 1 ст. 116 КЗпП України, в частині виплати всіх сум, що належать працівнику від Установи в день звільнення.…» . (том 2 а.с. 9-11) Щодо посилання позивача на неналежне виконання відповідачем вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Згідно з ч. 3 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). За змістом ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Частиною 3 статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. За роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (ст. 43 КЗпП України); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України). Згідно розпорядження голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 128 від 22.12.2020 року «Про попередження працівників Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України», визначено попередити працівників апарату Шабельницької сільської ради про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Шабельницької сільської ради шляхом приєднання до Стрюківської сільської ради, в тому числі і [PERSON] . (том 1 а.с. 21) Матеріалами справи підтверджено, що про майбутнє вивільнення позивача було попереджено під особистий підпис, а звільнено 22 лютого 2021 року, таким чином, термін попередження про звільнення, який передбачений КЗпП України, роботодавцем дотриманий. (а.с. 22) При цьому, суд не приймає до уваги ствердження позивача, що ознайомлення з розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 128 від 22.12.2020 року, відбулося не 22.12.2020 року, а 21.12.2020 року, оскільки в листі особистого ознайомлення з відповідним розпорядженням в графі «дата ознайомлення» зазначено «21.12.2020». Зі змісту листа особистого ознайомлення з розпорядженням, можна зробити висновок, що зазначена в графі «дата ознайомлення 21.12.2020» є нічим іншим, як описка. Поряд з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем було затверджено структуру та штатний розпис станом на 01.01.2021 р. (том 1 а.с. 207-212). У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач підтвердив, що під час звільнення [PERSON] інші вакантні посади для позивача не пропонувалися, тому як за новим штатним розписом в Стрюківській сільській раді Миколаївського району Одеської області посада «художнього керівника» не передбачена, а на інші посади можливо тільки за переведенням, або за конкурсом. Штатний розпис на 2021 рік вже був сформований, прийняття на роботу працівників за аналогічної кваліфікації в штатному розписі не було передбачено. (том 1 а.с. 73-78) Разом з тим, відповідачем до суду не надано доказів неможливості (за освітою, фахом або досвідом роботи) запропонувати затверджені штатним розписом посади позивачу або відмови останньої від запропонованих посад відповідач до суду не надав, не встановлено таких обставин і в судовому засіданні. З відповіді Головного управління держпраці в Одеській області від 08.02.2022 року за № 15-К-1895/01-49-9657 наданої за результатом здійснення позапланового заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі перевірки Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за зверненням [PERSON] , вбачається, що документального підтвердження виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України під час перевірки представлено не було. (том 2 а.с. 9-11) Отже, відповідач, як роботодавець, не виконав свої зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, щодо працевлаштування працівника, у тому числі не запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували, незалежно від того, в якому структурному підрозділі позивач, який вивільнювався, працював. Разом з тим, суд констатує наступне: Згідно до ст.ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»). Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав. Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 751/1198/18 (провадження№ 61-5845св19) вказав, що у статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, судом встановлено, що розпорядженням голови Стрюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за № 31 від 22.02.2021 року позивача, [PERSON] було звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що видача трудової книжки їй відбулася 17 червня 2021 року. Зазначені обставини вона також підтвердила в судовому засіданні. При цьому з позовом до суду позивач звернулася 09 серпня 2021 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що [PERSON] порушено встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду. Суд також хоче зазначити, що в матеріалах справи відсутні інші документально підтверджені дати вручення копії розпорядження про звільнення або видачі трудової книжки позивачу. З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання розподілу судових витрат слід вирішити на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed