Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-21 00:00:00

[PERSON] 2 вересня 2020 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] . На обґрунтування зазначила, що вказаний будинок був придбаний за період їх відповідачем шлюбу. Питання про поділ вказаного майна виникло у січні 2020 року у зв`язку з вимогою відповідача до позивачки виселитись з вказаного будинку, поєднаного з твердженнями про невизнання права позивачки на частину вказаної садиби. Посилаючись на положення статей 60, 69, 70 Сімейного кодексу України після відмови від частини позовних вимог позивачка просить суд: - визнати, що будинок є спільним майном колишнього подружжя; - визнати за нею право власності на 1 /2 частину будинку. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача направив до суду заяву про застосування до позовних вимог трирічного строку позовної давності, який відраховувати від дня набрання законної сили рішенням суду від 6 грудня 2016 року про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем (17 грудня 2016 року). В судовому засіданні висловився про необхідність відмови у позові на підставі заяви про застосування позовної давності. З досліджених судом письмових доказів встановлено: З копії свідоцтва про укладення шлюбу бланк [NUMBER] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 19 травня 1989 року уклали шлюб між собою, зареєстрований Уманським міським відділом ЗАГС у Черкаській області; З копії паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого 18 листопада 1999 року Ульяновським РВ УМВС України в Кіровоградській обрості, вбачається, що [PERSON] [INFO] є громадянкою України, ї місце проживання [INFO] зареєстроване в с.Вільхове, Ульяновського району, Кіровоградська області . Відповідно до копії рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 6 грудня 2016 року у справі № 402/1177/16 ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законно сили 17.12.2016 року. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого в.о. державного нотаріуса Ульяновського районного нотаріального округу Чорнобай Т.С. 25 квітня 1997 року та зареєстрованого в реєстрі за № 944, [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в [ADDRESS] . Суд приходить до висновку, що до визначених судом правовідносин сторін підлягають застосуванню такі правові норми: Відповідно до змісту статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ч.1 статті 60 Сімейного кодексу України \~ \~ \~ \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України \~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд дійшов висновку про безпідставність вимог відповідача щодо відмови у задоволенні позову на підставі його заяви про застосування строків позовної давності, передбачених участині 2 статті 72 Сімейного кодексу України, виходячи з такого: Відповідно до частини 2\~статті 72\~Сімейного кодексу\~України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивачка дізналась про порушення відповідачем її права на частку у спільному майні не у день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між ними, а тоді, коли відповідач повідомив їй про необхідність виселення і про невизнання ним її права на частку у вказаному домоволодінні. Про те, що у позивачки протягом трьох років від розірвання шлюбу не було підстав здогадуватись про невизнання відповідачем її права на користування спільним майном, свідчить той факт, що позивачка проживала і незважаючи на розірвання шлюбу проживає у спірній садибі. Така позиція відповідає і позиції Верховного Суду, висловленій у постановах: - від 28 травня 2020 року в справі № 335/7371/17 (провадження № 61- 44998cв18); - від 07 квітня 2020 року в справі № 336/33/17 (провадження № 61-3241св19); - від 19 березня 2020 року в справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19); - від 15 січня 2020 року в справі № 299/19766/16 (провадження № 4313св19), яка зводиться до того, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. З огляду на вказане, вимоги позивачки підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат підлягають вирішенню відповідно до положень ст.141 ЦПК України стороні. На підставі викладеного,

Outcome: approved