Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-28 00:00:00

02.08.2021 до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла вищевказана позовна заява, в якій позивач просив визнати за ним, [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 160,8 кв.м. по [ADDRESS] , а також право власності на Ѕ частину земельної ділянки з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2054 га, к.н. 0722880700:04:001:5898 за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с.Рованці. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 15.07.2000 по 27.01.2020. За час перебування у шлюбі, на підставі рішення Боратинської сільської ради від 09.09.2010 відповідачем набуто у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговувавння житлового будинку, господарських будівель і споруд у с.Рованці Луцького р-ну. В подальшому, на ім`я [PERSON] було видано повідомлення про початок будівельних робіт від 16.11.2015. В 2016 році сторонами, як подружжям, за спільні кошти побудовано житловий будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано за [PERSON] . На переконання позивача, у зв`язку із тим, що спірний будинок на вищевказаній земельній ділянці був побудований сторонами під час шлюбу, то він є спільним сумісним майном подружжя у зв`язку із чим, кожен із них має право на рівну частку у такому майні. Ухвалою від 06.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі. 31.08.2021 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, відповідно до змісту якого остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на те, що позов не містить конкретизації щодо механізму поділу спірного нерухомого майна (виділу в ідеальних частках чи в натурі). Окрім того зазначено, що позивачем зроблено помилкові висновки щодо правового статусу спірної земельної ділянки, оскільки таке майно, на переконання відповідача, не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, бо є приватизованим відповідачем, а від так є індивідуальним майном Також зауважено, що станом на день розгляду справи, у приватній власності відповідача наразі перебуває лише 0,1167 га спірної земельної ділянки, оскільки 25.11.2021 о,0886 га було відчужено за згодою іншого з подружжя третій особі на підставі договору купівлі-продажу посвідченого нотаріусом відповідно до встановленого законом порядку. 09.11.2021 до суду надійшла заява про збільшення та уточнення позовних вимог, відповідно до якої представник позивача просила: визнати об`єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с.Рованці Луцького р-ну. Волинської обл. к.н. 0722880700:04:001:8091 площею 0,1167 га; в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 160,8 кв.м. по [ADDRESS] , а також право власності на Ѕ частину земельної ділянки з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговувавння житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1167 га, к.н. 0722880700:04:001:5898 за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с.Рованці. В судове засідання учасники справи не з`явились, хоча були належним чином повідомлені судом про час, дату та місце розгляду справи. Від представника позивача, адвоката Макари О.Є. надійшла заява про розгляд справи у її відсутності за наявними матеріалами, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази суд дійшов на ступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.2000 до його розірвання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.01.2020 у справі №161/18571/19 (провадження №2/161/257/20). За час перебування у шлюбі, на підставі рішення Боратинської сільської ради від 09.09.2010 №30/5 відповідачем [PERSON] набуто у власність шляхом приватизації земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у с.Рованці Луцького р-ну. Загальною площею 0,2054 га, що стверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №0544660. В подальшому, 04.02.2016 за [PERSON] на підставі технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок виданого 26.10.2015, декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання серії ВЛ №142153202419 від 16.11.2015, довідки №377 виданої 12.10.2015 Боратинською сільською радою, було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] , що стверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №267439681 від 26.07.2021. Як встановлено судом з копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0711393752021 від 16.04.2021 та копії договору купівлі-продажу земельної ділянки р.н. 1530 від 25.05.2021, після відчуження 0,0886 га земельної ділянки к.н. 0722880700:04:001:5898 на користь третьої особи [PERSON] , у власності [PERSON] залишилось 0,1167 га вказаної спірної земельної ділянки. Із матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи фактичні обставини, що спірний житловий будинок і земельна ділянка, надана для його будівництва та обслуговування набуті сторонами по справі під час шлюбу. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, п. 5, абзац 11 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне законодавче положення закріплено статтею 321 ЦК України. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено нормою статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами першою та другою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того, на кошти якого воно придбане.\~Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16. В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Окрім того, відповідно п. 18-2Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81,116 ЗКУ країни окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності достатей 120ЗК України,377ЦК України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» №1702-VIвід 05.11.2009 року, були внесені зміни і до ст. 120ЗК України, частина 1 якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Так, Верховний Суд України 16грудня 2015 року при розгляді справи №6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а неспільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок був побудований на спірній земельній ділянці (яка під час шлюбу приватизована) за спільні кошти та введений в експлуатацію подружжям під час шлюбу в інтересах сім`ї, зворотнього матеріалами справи не доводиться, кожен із подружжя в порядку поділу спільного майна, з врахуванням принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, має право на рівну частку у такому спільному майні. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що в порядку поділу спільного майна подружжя, за [PERSON] слід визнати право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею загальною площею 160,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , та на Ѕ частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с.Рованці Луцького р-ну. Волинської обл. к.н. 0722880700:04:001:8091 площею 0,1167 га. Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд також в порядку визначеному ст.141 ЦПК України стягує з [PERSON] судовий збір на користь [PERSON] у розмірі 2\~728,50 грн., сплачених позивачем відповідно до квитанцій №1013255650 від 04.08.2021 та №1014040585 від 09.11.2021.

Outcome: approved