Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Хейніса О.Г. звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовської В.С. про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, в якому просив: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , серія та номер договору 2 - 2531, від 27.11.2019 року, посвідченого держаним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовською В.С., який був укладений 27.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49879602 від 27.11.2019, 10:38:45, державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовської В.С. (номер запису про право власності: 34332316). Позов мотивовано тим, що 11.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу [PERSON] у власність 30 000 доларів США, терміном на 1 рік, [PERSON] зобов`язався повернути вказану суму коштів, в обумовлений договором строк. В грудні 2020 року позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в загальному розмірі 42526,53 долари США. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2021 у цивільній справі № 127/28125/20 позовні вимоги позивача було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики від 11.01.2018 в розмірі 42526, 53 долари США. 20.04.2021 Центральним ВДВС у м. Вінниці ЦЗМУ Міністерства юстиції (м. Хмельницький) за наведеним рішенням суду відкрито виконавче провадження № 65204879 про його примусове виконання. Окрім наведеного 22.01.2020 стосовно [PERSON] було відкрите ще одне виконавче провадження за № 61038028 із примусового виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/23779/19 про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики. Провадження у цій справі було судом відкрито 06.09.2019, тоді як оспорюваний договір дарування квартири був укладений між відповідачами 27.11.2019. Станом на дату укладення договору позики позивача з відповідачем [PERSON] відповідач [PERSON] мав у приватній власності квартиру [ADDRESS] . 27.11.2019 власником вказаної квартири став [PERSON] , який є сином відповідача [PERSON] . Підставою для державної реєстрації права власності [PERSON] на наведену квартиру став договір дарування квартири, серія та номер 2 - 2531, виданий 27.11.2019 державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовською В.С. Позивач вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] , яким [PERSON] подарував квартиру своєму сину є фраудаторним правочином, тому договір дарування квартири має бути визнаний недійсним, а рішення про державну реєстрацію права [PERSON] на вказану квартиру підлягає скасуванню з підстав, встановлених ст.ст. 13, 203, 215, 228, 234 ЦК України. Позивач зазначає, що у нього є підстави стверджувати, що даний правочин був укладений між відповідачами умисно, з метою приховання справжніх намірів учасників правочину, оскільки він не є спрямованим на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Відповідач [PERSON] відчужуючи майно на користь свого сина за безвідплатним договором, знаючи про наявність невиконаних боргових зобов`язань за договорами позики, передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку невиконання цих зобов`язань та знаючи про ухвалення в майбутньому судових рішень щодо стягнення боргів у примусовому порядку, зловживаючи своїм правом та діючи недобросовісно відчужив належну йому на праві власності квартиру з метою уникнення звернення на неї стягнення. Посилаючись також на обставину подальшого проживання відповідача [PERSON] у квартирі, яка була ним подарована своєму сину з метою уникнення звернення стягнення на неї при примусовому виконанні рішень про стягнення коштів позивач просив позов задоволити. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.10.2021 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору. Витребувано в державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори посвідчену копію договору дарування квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 27.11.2019 року. (а.с. 181). 04.11.2021 року на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшли докази, що затребувані в державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори ухвалою суду від 22.10.2021 року. (а.с. 188 - 210). В межах підготовчого судового провадження задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та ухвалою суду від 08.11.2021 витребувано від керівника ОСББ «Вінниця. Келецька 126а» інформацію щодо фактичного місця проживання [PERSON] (а.с. 8 т. 2). 27.01.2022 року на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшли затребувані від керівника ОСББ «Вінниця. Келецька 126а» докази, а саме інформація щодо фактичного місця проживання відповідача у справі [PERSON] (а.с. 58 - 61 т. 2). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2022 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні по суті. (а.с. 67 т. 2). Своїм правом на подання заяв по суті справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] та третя особа - державний нотаріус Березовська В.С. не скористались. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Федик Ю.Ю. позов підтримала, просила його задоволити з тих же підстав, що наведено у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином та неодноразово повідомленими про день, час та місце розгляду справи в жодне з призначених судових засідань не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. В межах підготовчого провадження 07.12.2021 надіслали на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи, оскільки бажають при її розгляді користуватись правовою допомогою, які суд задовольнив та розгляд справи відкладав. В подальшому в жодне з призначених судових засідань явку свого представника жоден з відповідачів не забезпечив. Відповідачі були повідомлені про судові засідання призначені на 17.01.2022, 18.04.2022, в які також не з`явились. (а.с. 28 - 31, 45 - 46, 97 - 98 т. 2). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державний нотаріус Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовська В.С. в судове засідання не з`явилась, неодноразово надсилала на адресу суду заяви, в яких просила розглядати справу у її відсутність, при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. (а.с. 44, 63, 77, 99 т. 2). Враховуючи наведене, суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки сторона позивача (представник Федик Ю.Ю. ) не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 11.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у власність 30 000 доларів США, терміном на 1 рік, а відповідач зобов`язався повернути вказану суму у визначений у договорі строк. Факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу [PERSON] підтверджувався розпискою, яка була написана відповідачем [PERSON] власноручно 11.01.2018 року. (а.с. 87 - 88). Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2021 у справі № 127/28125/20, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 11.01.2018 в розмірі 42526, 53 доларів США, в тому числі 30000 доларів США заборгованість за позикою, 1726,53 доларів США - 3 % річних, 10800 доларів США - штраф, який передбачений п. 3 договору. (а.с. 89 - 94). Згідно описово - мотивувальної частини рішення суду відповідач [PERSON] в ході розгляду справи № 127/28125/20 позов [PERSON] визнав у повному обсязі. Також вказаним рішенням суду встановлено, що відповідач [PERSON] у передбачені договором позики від 11.01.2018 року строки, тобто станом на 11.01.2019 року, позику не повернув, а тому його боргове зобов`язання перед [PERSON] стало простроченим. Таким чином суд констатує, що строк виконання боргового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] настав [INFO] , а з 12.01.2019 боргове зобов`язання [PERSON] стало простроченим, що обумовило стягнення користь позивача суми боргу та всіх сум відповідно до ст. 625 ЦК України. Як встановлено ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом вказане рішення набуло законної сили 02.04.2021 року. Невиконання вказаного рішення суду відповідачем [PERSON] в добровільному порядку обумовило звернення позивача у справі [PERSON] до органів державної виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.04.2021 державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Вінниці ЦЗМУ Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Жовмір Ю.П. відкрито виконавче провадження № 65204879 за виконавчим листом № 127/28125/20 від 14.04.2021, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 42526,53 доларів США та 10255 грн. (а.с. 95 т. 1). Станом на час ухвалення цього рішення, виконавчий лист у справі № 127/28125/20 від 14.04.2021 перебуває на примусовому виконанні, борг відповідачем [PERSON] перед позивачем [PERSON] не погашено. Окрім наведеного судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2019 у справі № 127/23777/19, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, процентів, 3% річних також задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 206000,00 (двісті шість тисяч) грн боргу за договором позики від 27.11.2017, 25442 грн 41 к. - процентів, 4300 грн 60 к.- 3% річних, вирішено питання про стягнення з відповідача судових витрат. ( http://www.reestr.court.gov.ua/Review/85655481). Вказане рішення суду набуло законної сили 17.12.2019. Вказаним рішенням суду з поміж іншого встановлено, що 27.11.2017 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким [PERSON] (позикодавець) надає [PERSON] (позичальнику) грошову позику, а останній зобов`язується прийняти позику і повернути надану позику позикодавцеві у визначений договором строк. Грошовими коштами за цим договором є національна валюта України - гривня (п.п. 1.1 договору). Згідно п. 3.1. договору розмір позики становить 206000,00 грн, що на день передачі грошей відповідає еквіваленту 7685,00 дол. США. Повернення позики має бути здійснено до 27.11.2018 р. (п. 6.1 договору). Таким чином суд констатує, що боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] , згідно вказаного рішення суду стало простроченим з 28.11.2018 року. Вказані обставини в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України також не підлягають доказуванню. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 22.01.2020 державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Вінниці ЦЗМУ Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Жовмір Ю.П. відкрито виконавче провадження № 61038028 за виконавчим листом № 127/23777/19 від 14.01.2020, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 238100,44 грн. (а.с. 65 т. 2). Разом з тим, як встановлено судом, відповідач у справі [PERSON] 27.11.2019 (через 15 днів після ухвалення рішення у справі № 127/23777/19), уклав зі своїм сином [PERSON] . Договір дарування квартири [ADDRESS] , відповідно до якого відповідач [PERSON] як дарувальник передав безоплатно, а відповідач [PERSON] , як обдарований, прийняв у дар вказану квартиру. (а.с. 190 - 210 т. 1). Вказаний договір дарування посвідчено 27.11.2019, державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори Березовською В.С., та зареєстровано в реєстрі за № 2 - 2531. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на підставі наведеного договору дарування квартири від 27.11.2019 було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49879602 від 27.11.2019, о 10:38:45 державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовської В.С. (а.с. 97 - 98 т. 1). Після посвідчення вказаного правочину відповідач [PERSON] залишився зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , яку він подарував своєму сину (а.с. 172 т. 1) Окрім наведеного, як встановлено судом, відповідач [PERSON] станом на 27.01.2022 (тобто через два роки та два місяці після відчуження цієї квартири) продовжує у ній фактично проживати. (а.с. 58 т. 2). Як встановлено судом з Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.02.2022 відповідач [PERSON] інших житлових приміщень (будинків, квартир, кімнат) у м. Вінниці, які б належала йому на праві власності немає, відчужена квартира, являлась його єдиною житловою нерухомістю у м. Вінниці. (а.с. 89 т. 2). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його син (обдарований), який укладає договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц не знайшла правових підстав для відступу від цих висновків. При розгляді наведеної справи Велика Палата Верховного Суду врахувала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, вони знали заздалегідь, що такий правочин не буде виконаний, та констатувала, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Також Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі N 646/3972/16-ц (провадження N 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. За висновками Верховного Суду, що висловлено у постанові від 24.07.2019 (справа № 405/1820/17) будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. У цьому зв`язку суд констатує, що представлені позивачем докази у своїй сукупності дають підстави дійти до висновку, що [PERSON] , відчужуючи 27.11.2019 належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , на користь свого сина [PERSON] , будучи обізнаним про наявність боргового зобов`язання за договором позики від 27.11.2017 перед [PERSON] , строк виконання якого настав 27.11.2018, та за яким Вінницьким міським судом Вінницької області 12.11.2019 у справі № 127/23777/19 ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 206000,00 грн. - основний борг, 25442 грн 41 к. - процентів, 4300 грн 60 к. - 3% річних, а так само будучи обізнаним про наявність боргового зобов`язання за договором позики від 11.01.2018 перед [PERSON] , з сумою основного зобов`язання в 30 000 доларів США, строк виконання якого настав 11.01.2019, знаючи про матеріальні претензії [PERSON] з повернення коштів, діючи разом зі своїм сином [PERSON] недобросовісно та умисно, з метою уникнення виконання своїх боргових зобов`язань перед [PERSON] та [PERSON] за рахунок належного йому майна (спірної квартири) вчинив оспорюваний правочин зі своїм сином [PERSON] , та відчужив на користь останнього спірну квартиру. До вказаного висновку суд прийшов зокрема тому, що оспорюваний правочин відповідач у справі [PERSON] уклав зі своїм сином [PERSON] 27.11.2019, тобто через 15 днів після ухвалення рішення у справі № 127/23777/19 (дата ухвалення рішення - 12.11.2019 року), а також у зв`язку з тим, що після посвідчення вказаного правочину відповідач [PERSON] залишився зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , яку він подарував своєму сину (а.с. 172 т. 1) Окрім наведеного, як встановлено судом, відповідач [PERSON] станом на 27.01.2022 (тобто через два роки та два місяці після відчуження цієї квартири) продовжує у ній фактично проживати. (а.с. 58 т. 2). Як встановлено судом з Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.02.2022 відповідач [PERSON] інших житлових приміщень (будинків, квартир, кімнат) у м. Вінниці, які б належала йому на праві власності немає, відчужена квартира, являлась його єдиною житловою нерухомістю у м. Вінниці, де він фактично проживає, працює та має коло життєвих інтересів (а.с. 89 т. 2). В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники повинні добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. З огляду на викладене суд вважає, що боржник [PERSON] міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення у справі № 127/23777/19 в примусовому порядку, а також боргового зобов`язання перед [PERSON] за договором позики від 11.01.2018, за рахунок належної йому квартири. Таким чином оспорюваний правочин та воля сторін цього правочину, на переконання суду, не відповідала зовнішньому її прояву та вони (сторони оспорюваного правочину) не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії з переходу права власності на нерухоме майно вчинені з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішень судів про стягнення грошових коштів з [PERSON] , а тому суд визнає оспорюваний правочин недійсним на підставі статті 234 ЦК України та відповідно задовольняє позовні вимоги в цій частині. До вказаних висновків суд дійшов з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, та правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 03.08.2021 у справі № 295/6177/19-ц, які підлягають до врахування та обов`язкового застосування у досліджуваних правовідносинах на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Вирішуючи вимогу позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49879602 від 27.11.2019, 10:38:45, державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовської В.С. (номер запису про право власності: 34332316) суд зазначає наступне. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми Закону у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме: скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є таким, що повністю відповідає способу захисту порушеного права особи, що встановлено законом на час ухвалення цього рішення. У постановах Верховного Суду, наприклад, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 465/7960/18-ц, вже висловлено позицію щодо правильного застосування абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє з 16.01.2020 року. Наведені правові висновки, щодо застосування ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» висловлено Верховним Судом, зокрема але не обмежуючись також у постановах від 03.08.2021 у справі № 295/6177/19-ц та від 03.11.2021 у справі 761/16488/19. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. За правилами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позовна вимога [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49879602 від 27.11.2019, 10:38:45, державного нотаріуса Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовської В.С. (номер запису про право власності: 34332316) є похідною від первинної вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , серія та номер договору 2 - 2531, від 27.11.2019 року, посвідченого держаним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовською В.С., який був укладений 27.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] вказана позовна вимога також підлягає до задоволення, оскільки саме по собі визнання недійсним правочину (оспорюваного договору) без скасування рішення державного реєстратора, згідно з яким внесено відповідні зміни до Реєстру речових прав на нерухоме майно (обумовлено перехід речового права на майно божника до іншої особи - сина боржника), не призведе до ефективного захисту порушеного права позивача на задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок майна боржника, яке йому належало до укладення договору, який судом визнається недійсним. Вирішуючи питання судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до Договору про надання правової допомоги від 20.11.2020 та додаткової угоди № 2 до нього від 20.04.2021 юридичне супроводження та представництво інтересів позивача [PERSON] у цій справі здійснював адвокат Хейніс О.Г., окрім судового засідання, що відбулось 18.04.2022, участь в якому приймала адвокат Федик Ю.Ю. (а.с. 122 - 128). Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 2 від 20.04.2021 року до Договору від 20.11.2020 сторони домовились про вартість послуг адвоката за надання правової допомоги у цій справі в сумі 30 000 грн. Як встановлено судом з квитанцій до прибуткових касових ордерів від 20.04.2021, від 14.05.2021, та від 21.05.2021 позивачем [PERSON] адвокату Хейнісу О.Г. за надання правової допомоги у цій справі сплачено загалом 30 000 грн. (а.с. 129). Згідно ст. 141 ЦПК України, з огляду на задоволення позовних вимог позивача, на його користь з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає до стягнення 30 000 грн., витрат на професійну правничу допомогу, тобто по 15000 грн. з кожного, і так само з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1816 грн., тобто по 908 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved