Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 19 січня 2016 року позивач передав відповідачу [PERSON] в якості позики грошові кошти в сумі 13000 доларів США на придбання квартири по [ADDRESS] . Факт передачі коштів підтверджується розпискою відповідача від 19.01.2016. Згідно домовленості, відповідач зобов`язався повернути позивачу вказані грошові кошти у строк до 31 грудня 2020 року. Проте, відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконав та коштів не повернув, а тому 18.02.2021 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про сплату боргу в сумі 13000 доларів США. У відповідь на вимогу Відповідач вказав, що борг визнає, але повернути на може та запропонував для погашення заборгованості передати придбану за позичені кошти квартиру по [ADDRESS] , яка належить на праві спільної часткової власності йому та його колишній дружині [PERSON] , за умови згоди двох співвласників. З наданих відповідачем документів вбачається, що 20.01.2016, в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбу було придбано квартиру [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] надала свою згоду на придбання квартири, а відповідач [PERSON] стверджує, що кошти в сумі 13000 доларів США він отримав саме на придбання вказаної квартири. Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 08.11.2018 у справі №564/2046/18 визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлової квартири [ADDRESS] . Покликаючись на викладені обставини вважає, що у такому випадку сума боргу підлягає стягненню солідарно із [PERSON] та [PERSON] . Просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в сумі 13000 доларів США та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 18.03.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження та надано Відповідачу 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, позивачам у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати відповідь на відзив, відповідачу у строк не пізніше 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати свої заперечення на відповідь на відзив. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, у якому остання вказала, що позовні вимоги не визнає. Зазначає, що про існування розписки від 19.01.2016, відповідно до якої її колишній чоловік [PERSON] позичив кошти в сумі 13000 доларів США, остання довідалась лише коли отримала копію позову від [PERSON] , жодної згоди, у тому числі усної чи письмової, не надавала колишньому чоловіку [PERSON] на отримання грошової позики. Вказує, що на той час подружжя не потребувало додаткових коштів на придбання квартири [ADDRESS] , оскільки такі грошові кошти були наявні у подружжя без додаткових позик і квартира придбана згідно умов договору за 138054,75 грн, що станом на 20.01.2016 за курсом НБУ складає 5557,75 доларів США. Також зазначає, що оскільки вона є співвласником 1/2 частини квартири, то [ADDRESS] , то направила відповідачу [PERSON] , який проживає у вказаній квартирі, заяву про продаж належної їй частки квартири та повідомила [PERSON] , що він має переважне право на придбання належної їй частки квартири. Так як [PERSON] проживає у вказаній кварті, то це перешкоджає [PERSON] користуватись нею, а оскільки [PERSON] не бажає здійснювати викуп належної їй частки, то цим пояснюється поява штучного позову з розпискою, якої в дійсності не існувало. Свідками у розписці вказані батьки [PERSON] та його сестра, розписка не містить обов`язкових реквізитів, а саме місця її складання та дату складання і відсутній факт передачі грошових коштів, фактично це штучно створена «родинна» розписка, визнаючи борг по розписці [PERSON] намагається перекласти частину грошової відповідальності на колишню дружину та не дати можливість реалізувати право продажу належної їй частки квартири. Також вказує, що візуально підписи у розписці від 19.01.2016 та у договорі від 20.01.2016 є абсолютно різними та підписані різними особами. Вважає, що [PERSON] уклав договір позики без її згоди та без її відома в особистих інтересах, а тому обов`язки за таким договором не створює обов`язків для іншого з подружжя. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності. Заява мотивована тим, що боргова розписка датована 19 січня 2016 року і позивач мав би звернутись до суду в межах загального строку позовної давності - три роки, а звернувся лише у березні 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові. Просить застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що дійсно позичив відповідачу [PERSON] кошти, на підтвердження чого відповідач написав розписку. Кошти відповідач позивач на придбання квартири і мав повернути до 31.12.2020, але не повернув, а тому позивач звернувся до останнього з вимогою, які відповідач визнав, але коштів не повернув. У зв`язку з цим позивач змушений звернутись до суду. Представник позивача - адвокат Євгеюк О.Є., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідач [PERSON] позичав у позивача кошти на придбання квартири, а тому про це було зазначено у розписці, тобто договір позики 19.01.2016 укладався в інтересах сім`ї, а відтак згода іншого з подружжя у такому випадку презюмується і відповідальність за зобов`язаннями, які виникли з такого договору, несуть обидва з подружжя, незалежно від того, що після укладення такого договору шлюб між ним було розірвано. Просив позов задоволити. Щодо строків позовної давності, то пояснив, що позивач вчасно звернувся до суду з позовом, без пропуску загального трирічного строку позовної давності, оскільки за домовленістю між сторонами кошти мали бути повернуті до 31.12.2020 і оскільки у визначений строк не були повернуті, то з 01.01.2021 почався відлік строку позовної давності, а позивач звернувся до суду з позовом у березні 2021 року, а відтак строк не пропустив. Просив позов задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що дійсно позичав у позивача кошти в сумі 13000 доларів США на придбання квартири у якій мали намір проживати він разом із дружиною [PERSON] , тобто кошти позичались в інтересах сім`ї, але подружнє життя не склалось і коштів не було можливості вчасно повернути. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що вона нічого не знала про позику її колишнім чоловіком коштів, оскільки не було потреби у додаткових коштах на придбання квартири. Пояснила, що її згоди на укладення договору позики ніхто не запитував, їй про це не було відомо і кошти її колишній чоловік позичив на власні потреби, а тому має нести відповідальність і повертати кошти сам. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Михайлов В.О., в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що складена та надана у якості доказу розписка є нікчемною і коштів ніхто насправді не позичав, а якщо позичав, то лише сам відповідач [PERSON] на власні цілі, а не в інтересах сім`ї, що за відсутності згоди [PERSON] на позику коштів, така угода є недійсною і не викликає у [PERSON] солідарного обов`язку по поверненню вказаних у розписці коштів. Також пояснив, що квартира була придбана за 138054,75 грн, а не за 13000 доларів США, що вбачається з умов договору купівлі-продажу. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є мамою відповідача [PERSON] , і що у 2016 році син разом із дружиною придбали квартиру [ADDRESS] , для придбання квартири син позичив у [PERSON] кошти в сумі 13000 доларів США, оскільки у сина [PERSON] було лише 4500 доларів США. Попередньо було надано завдаток за квартиру в сумі 100 доларів США. Квартиру придбали за 17500 доларів США, всієї суми не було, а тому кошти позичались і вона підписувала розписку, бо знала, що дійсно кошти позичаються саме на придбання вказаної квартири. Договір купівлі-продажу було укладено 20 січня 2016 року у нотаріуса. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивач є її чоловіком, а відповідач [PERSON] - її братом і що чоловік дійсно позичив для [PERSON] кошти в сумі 13000 доларів США, до яких [PERSON] доклав своїх 4500 доларів США та придбав разом з дружиною [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 17500 доларів США. Показала, що позичені кошти [PERSON] їм не повернув. Допитаний в судовому засіданні, як свідок, позивач [PERSON] показав, що дійсно позичав відповідачу [PERSON] кошти в сумі 13000 доларів США, які останній мав використати на придбання квартири [ADDRESS] , яку попередньо вони ходили дивитись і що давався завдаток за квартиру в сумі 100 доларів США і що квартира була придбана за 17500 доларів США. Позичені кошти йому не повернули. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є батьком відповідача [PERSON] , яка на момент виникнення спірних відносин перебувала у шлюбі із відповідачем у справі [PERSON] . Показав, що подаровані їм на весілля кошти зберігались у батьків відповідача, сім`я на той час проживала у них, збирали кошти на своє житло. Пізніше придбали квартиру [ADDRESS] , де він допомагав робити ремонт. Також показав, що на той момент дочка не працювала, оскільки навчалась. Інформації про те, що кошти позичались на квартиру він не має. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показав, що є батьком відповідача [PERSON] , що дійсно син з невісткою на той час [PERSON] , мали намір придбати квартиру [ADDRESS] . Початкова ціна квартири була 20000 доларів США, знає, що ходили дивитись квартиру і надали завдаток в сумі 100 доларів США, що квартиру купили за 17500 доларів США і що зять - позивач [PERSON] , позичив його сину [PERSON] 13000 доларів США, що кошти передавались 19.01.2016, це відбувалось на кухні батьків, купюри були номіналом по 100 доларів США. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що дійсно у січні 2016 року він продав квартиру [ADDRESS] . Купив квартиру [PERSON] , договір був оформлений у нотаріуса Матросової А.М., при оформленні були присутній [PERSON] та його дружина [PERSON] , батько [PERSON] та ще одна особа. Також показав, що дійсно отримував завдаток за квартиру в сумі 100 доларів США і що мав намір продати квартиру за 20000 доларів США, але у покупця не було всіх коштів і він знає, що останній позивач кошти на придбання квартири і за домовленістю з покупцем продав квартиру за 17500 доларів США. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачів та представників сторін, показання свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. Так 19 січня 2016 року було складено письмову розписку відповідно до умов якої [PERSON] 19 січня 2016 року отримав від [PERSON] 13000 /тринадцять тисяч/ доларів США на придбання квартири по [ADDRESS] , продажна вартість якої складає 17500 /сімнадцять тисяч п`ятсот/ доларів США. Позику зобов`язався повернути до 31 грудня 2020 року. у разі неповернення позики у вказані строки, зобов`язався сплатити [PERSON] 3 /три/ відсотки від суми неповернутої позики за кожен місяць, а також сплатити штраф у розмірі 500 /п`ятсот/ доларів США. розписку підписано у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підписали розписку. Розписка також підписана [PERSON] . 20 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,7 кв.м, житловою - 26,5 кв.м. продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 138054,75 грн (п.2.1. Договору). Договір посвідчено державним нотаріусом Костопільської районної державної нотаріальної контори Рівненської області Матросовою А.М. та зареєстровано в реєстрі за №1-20. Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 08 листопада 2018 року у справі №564/2046/18 визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлової квартири [ADDRESS] , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 11 січня 2021 року [PERSON] склала на адресу приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Матросовій А.М. письмову заяву, якою просила передати [PERSON] заяву про те, що має намір продати належну їй у праві спільної часткової власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] за 312000 грн., що еквівалентно 11000 доларам США і що [PERSON] має переважне право купівлі відчужуваної частки у спільній частковій власності. У разі, якщо протягом одного місяця з дня отримання вказаного повідомлення останній не реалізує своє переважне право купівлі, зазначене нерухоме майно буде продане третій особі за вибором продавця. Повідомлення вказаного змісту адресоване [PERSON] приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Матросовою А.М. листом від 11.01.2021 №8/01-16. 18 лютого 2021 року [PERSON] направ на адресу [PERSON] письмову Вимогу про сплату боргу в сумі 13000 доларів США, у якій вимагав позичені 13000 доларів США протягом 10 /десяти/ днів з моменту отримання вимоги шляхом виплати коштів готівкою безпосередньо [PERSON] за адресою його проживання. Факт направлення вимоги підтверджується описом вкладення у цінний лист від 18.02.2021, накладною про відправлення від 18.02.2021, фіскальним чеком поштового відділення від 18.02.2021. 26 лютого 2021 року [PERSON] письмово повідомив [PERSON] , що вимогу про сплату боргу отримав, підтверджує, що отримав від [PERSON] 13000 доларів США на придбання квартири по [ADDRESS] , яку він придбав у [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 20.01.2016. Також у письмовій відповіді вказав, що не має коштів повернути борг, проте може запропонувати передати в рахунок боргу придбану квартиру з доплатою, для чого необхідно отримати згоду його колишньої дружини [PERSON] , яка є її співвласником відповідно до заочного рішення від 08.11.2018 року. На даний час колишня дружина надіслала йому заяву про намір продати належну їй 1/2 частку квартири за 11000 доларів США і після отримання від неї згоди на продаж квартири можливо буде погасити вказаний борг. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, що передбачено частиною перша ст.14 ЦК України. Відповідно до статті 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У свою чергу, відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 19.01.2016 отримав в позику від [PERSON] кошти в сумі 13000 /тринадцять тисяч/ доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути до 31.12.2020. Згідно розписки, кошти призначались на придбання квартири [ADDRESS] . Факт позики коштів позивач та відповідач [PERSON] не заперечували. Відповідач [PERSON] вказала, що згоди на позику не надавала, про позику не знала, та зазначила, що відповідач [PERSON] позичав кошти на власні потреби. У визначений строк відповідач [PERSON] кошти позивачу не повернув, що підтвердив позивач та сам відповідач [PERSON] , який в судовому засіданні позов визнав. Відтак, оскільки позичальник умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконав, то у позивача виникло право на стягнення вказаної суми боргу, зокрема шляхом пред`явлення позову до суду. Суд також враховує, що відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У свою чергу, ч.1 ст.21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану і відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Положення ст.60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Проте, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, відповідно до ч.3 якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.4 ст.61 СК України кореспондує нормі ч.4 ст.65 СК України, які у свою чергу передбачають, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, що передбачено ч.2 ст.65 СК України. Тобто, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя і якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відтак, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном і розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, що передбачено ч.1 ст.68 СК України, а відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Такий правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19. У вказаній Постанові Верховний Суд дійшов висновку про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. При цьому судом встановлено, що на момент укладення 19.01.2016 договору позики 13000 доларів США, відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що вбачається із рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 листопада 2018 року у справі №564/2046/18 та не заперечувалось сторонами. Більше того, кошти за договором позики від 19.01.2016 кошти в сумі 13000 доларів США позичались відповідачем [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] . Вказана обставину підтвердив відповідач [PERSON] та допитані в судовому засіданні свідки. Тобто, договір позики від 19.01.2016 укладався в інтересах сім`ї. При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] позичав вказані кошти на власні потреби, оскільки такі доводи не були підтверджені належними та допустимими доказами. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що остання не надавала згоди на укладення договору позики, а відтак не може нести солідарну відповідальність за вказаним зобов`язанням, оскільки вважає зазначене спробою уникнути відповідальності. Крім того, такі доводи суперечать правовій позиції Верховного Суду, які міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц. Суд також враховує, що, та обставина, що рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 08 листопада 2018 року у справі №564/2046/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлової квартири [ADDRESS] , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто було поділено спільно набуте майно подружжя, не може доводити відсутність спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя за договором позики від 19.01.2016, оскільки судом встановлено, що кошти в сумі 13000 доларів США позичались на придбання саме подружжям [PERSON] та [PERSON] саме вказаної вище квартири, тобто угода була укладена в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.1, 2 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Відтак, суд дійшов переконливого висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] боргу за договором позики. Щодо заяви відповідача [PERSON] та її представника про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, то суд враховує наступне. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки за умовами договору позики від 19.01.2016 кошти мали бути повернуті до 31 грудня 2020 року і у визначений строк зобов`язання не було виконане, то враховуючи вимоги ч.5 ст.261 ЦК України саме зі спливом вказаного строку розпочинається перебіг строку позовної давності. Позивач звернувся до суду 12.03.2021, а відтак строк позовної давності останнім не пропущено. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено 3640 грн. судового збору, що підтверджується фіскальним чеком від 03.03.2021, платіж №1014628727 та 454 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується фіскальним чеком від 03.03.2021, платіж №1014628732. Враховуючи задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачена сума судового збору підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved