Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, мотивуючи тим, що з 11.09.2020 року по 24.05.2021 року вона працювала на посаді діловода канцелярії слідчого управління в Головному управлінні Національної поліції в Київській області. В період трудових відносин, позивач просила роботодавця підібрати їй іншу посаду, враховуючи її стан здоров`я та умови праці. Запропонована відповідачем посада прибиральниці не влаштувала позивача, а тому вона подала заяву про звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Відповідач заперечив таку підставу звільнення, надав роз`яснення. 05.05.2021 року позивач написала заяву про звільнення на підставі п.3 ст. 38 КЗпП, але згідно наказу відповідача, [PERSON] звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, з чим вона категорично не згодна. А тому, позивач просить суд : визнати формулювання причини звільнення [PERSON] «відповідно статті 38 Кодексу Законів про працю України (за власним бажанням)» неправильним та змінити формулювання причини звільнення [PERSON] у наказі начальника від 24.05.2021 року № 144 о/с, зазначивши причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, вказавши: «Звільнити з роботи [PERSON] , діловода канцелярії слідчого управління, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням Головним Управлінням національної поліції в Київській області законодавства про працю, згідно із ч. 3 ст. 38 Кодексу Законів про працю України». Також, позивач зазначає, що відповідач, в період роботи позивача, невчасно виплачував кошти по листам непрацездатності, та заробітна плата за весь час щорічної відпустки виплачувалися із затримкою більш як на 3 дні, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 11 874, 61 грн. за несвоєчасну виплату заробітної плати за весь час щорічної відпустки; стягнути з відповідача тримісячний середній заробіток у сумі 6359,3 грн, у зв`язку з порушення ГУ НП в Київській області законодавства про працю; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. І. Позиція сторін у справі. Представник позивача, підтримуючи позов, суду пояснила, що позивач працювала на посаді діловода канцелярії слідчого управління в Головному управлінні Національної поліції в Київській області до 24 травня 2021 року. Оскільки, працюючи на вказаній посаді, позивач отримувала психо-емоційне навантаження, то вона просила відповідача змінити їй посаду, але запропонована посада прибиральниці не влаштувала позивача. Тому вона подала заяву про звільнення на підставі п. 6 ст. 38 КЗпП України, проте їй було відмовлено у звільненні. Крім того, перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем, в період з 13.01.2021 року по 10.02.2021 та з 25.02.2021 року по 10.03.2021 року позивач хворіла, подала відповідачу листи непрацездатності, але не отримувала вчасно виплату лікарняних, а тому просила надати роз`яснення, у зв`язку з чим не здійснюється виплата лікарняних коштів та чому відмовлено у звільненні на підставі п.6 ст. 38 КЗпП України. З відповіді відповідача дізналась, що листки непрацездатності надійшли до комісії із соціального страхування ГУНП лише 07.04.2021 року. Згодом лікарняні кошти виплатили. 05.05.2021 року позивач подала заяву про звільнення на підставі п.3 ст. 38 КЗпП, а згідно наказу відповідача, [PERSON] звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Також, представник позивача зазначає, що позивач отримала трудову книжку та наказ про її звільнення на початку липня 2021 року, простим листом, що є порушенням трудового законодавства. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою суду від 12.01.2022 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленям учасників справи (а.с.47-48). 20.01.2022 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримано. (а.с. 51) 26.01.2022 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача Головного управління національної поліції в Київській області про передачу справи за належністю до Київського окружного адміністративного суду, просили продовжити термін для подачі відзиву. (а.с. 53-54) 11.02.2022 року засобами електронного зв`язку надійшли заперечення представника позивача Павлецької М.А. про зміну підсудності. (а.с. 62-64) 11.02.2022 року засобами електронного зв`язку надійшло клопотання представника позивача Павлецької М.А. про витребування доказів. Ухвалою суду від 11.02.2022 витребувано у відповідача посадову інструкцію діловода канцелярії слідчого управління ГУНП в Київській області станом на 11.09.2020 року; заяви про звільнення [PERSON] ; повідомлення про відмову від запропонованої посади, наказ про прийом на роботу, надання відпусток, звільнення з займаної посади та інші документи, які стосуються заявленого нею спору; журнал обліку вихідних та вхідних документів за період з 11.09.2020 року по 24.05.2021 року, що стосуються позивача [PERSON] 21.03.2022 року та 12.04.2022 року, у зв`язку з ненаданням відповідачем витребуваних документів, судом було повторно направлено ухвалу суду про витребування доказів для виконання. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Павлецька М.А. підтримала позов та просила продовжити розгляд справи без витребуваних у відповідача документів, на підставі наявних матеріалів справи, просила відмовити в задоволенні клопотання про передачу справу до адміністративного суду за безпідставністю. Суду не надані докази та належні обґрунтування відповідача щодо порушення судом предметної підсудності при прийнятті справи до розгляду, а тому суд відмовив в задоволенні клопотання про передачу справи за належністю до Київського окружного адміністративного суду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 11.09.2020 року по 24.05.2021 року працювала на посаді діловода канцелярії слідчого управління в Головному управлінні Національної поліції в Київській області. Встановлено, що [PERSON] є особою з встановленою інвалідністю 3 групи на період з 08.01.2020 року до 01.02.2022 року, зазначене підтверджено довідкою МСЕК № 142729, серія 12ААБ від 14.01.2020 року, причиною інвалідності зазначено «захворювання одержане під час безпосередньої участі в антитерористичній операції», а також їй протипоказано високі психо-емоційні навантаження, вплив шкідливих факторів, нічні зміни. (а.с. 13) Встановлено, що 23.02.2021 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою, в якій просила підібрати їй іншу посаду в ГУНП в Київській області, згідно її освіти, навичок, досвіду роботи, а також згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда, оскільки виріс об`єм роботи, що призвело до перенавантаження, тобто, позивач вважала, що змінились істотні умови праці, у зв`язку із збільшенням документації, яка надходить. (а.с. 25) Заявою від 12.04.2021 року [PERSON] просила її звільнити з 24.05.2021 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із зміною істотних умов праці (а.с. 29). Встановлено, що управління кадрового забезпечення ГУ НП в Київській області за № 2-427 від 26.04.2021 року, надало позивачу роз`яснення, що істотні умови праці за посадою діловода канцелярії слідчого управління в ГУНП в Київській області не проводились. (а.с.26) Встановлено, що 05.05.2021 року [PERSON] подала відповідачу заяву про звільнення її на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та просила провести з нею повний розрахунок згідно ст. 44 КЗпП України. (а.с. 31) Згідно витягу з наказу № 144 о/с від 24.05.2021 року [PERSON] , було звільнено з роботи відповідно до ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), на підставі заяви від 05.05.2021 року. (а.с. 33) Встановлено, що 04.05.2021 року позивач звернулась до Головного управління Держпраці у Київській області, в якій просила здійснити перевірку дотримання відповідачем законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відносно [PERSON] , зокрема щодо виплати відпускних, лікарняних та відмови у її звільненні з роботи згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 34) Встановленим є те, що 26.10.2021 року ГУ Держпраці у Київській області на звернення [PERSON] надало відповідь за № 4.2/4-Г-5559-7141. (а.с. 37-40) ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Статтею 36 КЗпП України закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед іншого п. 4 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Згідно ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц. Дійсно, відповідачем не спростовано в належний спосіб того факту, що [PERSON] подала заяву про звільнення її 24.05.2021р. з роботи за власним бажанням,на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а наказ №144 о/с від 24.05.2021р. не містить вказівки на частину статті 38 КЗпП, отже при звільненні позивача було відсутнє спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин, лише, за ст. 38 КЗпП України. Водночас встановленим є те, що позивач пропустила строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки, оскаржує наказ про звільнення та просить змінити формулювання причин звільнення через сім місяців після звільнення з роботи. При цьому, в судовому засіданні представником позивача підтверджено, що [PERSON] з 24.05.2021 року не виходила на роботу, знала про звільнення з роботи, та отримала наказ про звільнення і свою трудову книжку на початку липня 2021 року, однак до суду звернулася з даним позовом 10.01.2022 року. Крім того, суд звертає увагу, що наданими суду доказами підтверджено, що позивач висловлювала позицію щодо неправомірного свого звільнення ще в травні, вересні 2021року, звертаючись за роз`ясненнями до відповідача та до ГУ Держпраці у Київській області з проханням провести перевірку саме правомірності звільнення з роботи та вчасного розрахунку по заробітній платі за час щорічної відпустки і листам непрацездатності. (а.с.34,35, 37-40). Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Доводи позивача про те, що вона зверталася до відповідних органів щодо проведення перевірки дотримання відповідачем законодавства про працю за фактом її звільнення і вчасної виплати сум під час роботи, не можуть бути підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки такі звернення не могли бути перешкодою в одночасному зверненні до суду з позовом про оскарження наказу про звільнення. Аналогічний висновок висловлений 10.11.2021 р. Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 673/723/20. У постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц (провадження №6-1033цс17) та від 11 червня 2020 року у справі №752/25588/17 (провадження №61-5420св19), від 30.06.2021 року у справі № 706/397/18 зазначено, що встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до роз`яснень абз.1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, встановлені ст.ст.228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Так, саме в ході розгляду справи по суті, судом було встановлено, що відсутні поважні причини пропуску строку, а посилання позивача на те, що вона отримала результати перевірки ГУ Держпраці лише 28.11.2021 року, не можуть братися до уваги, оскільки позивач самостійно написала заяву про звільнення її з роботи 05.05.2021 року, отримала трудову книжку та наказ про звільнення, а тому позивач знала про причину її звільнення, принаймні, ще в липні 2021року, а оскаржила наказ про звільнення - 10.01.2022 року. Отже, під час розгляду справи по суті, дослідивши підстави на які вказала позивача для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд не вбачає поважних причин пропуску місячного строку з дня звільнення з роботи чи з дня отримання наказу про звільнення. Крім того, суд не погоджується з позицією позивача, що факт видачі трудової книжки є юридично значимим для визначення перебігу строку у справах про звільнення працівників, оскільки Частину другу статті 47 КЗпП України було виключено на підставі Закону № 1217-IX від 05.02.2021р., тобто виключено трактування "і видати йому трудову книжку". Згідно ст. 47 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Щодо обґрунтувань позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за несвоєчасну виплату позивачу заробітної плати за весь час щорічної відпустки, позивач посилається на результати перевірки Головним Управлінням Держпраці у Київській області за № 4.2/4-Г-5559-7141 від 26.10.2021 року (а.с. 37-40). Дійсно, цією перевіркою ГУ Держпраці у Київській області було виявлено порушення відповідачем ст. 115 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про відпустки», а саме заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачувалася пізніше ніж за 3 дні до початку відпустки. Так, згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Також, згідно до ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Працівникам, які мають право на соціальні відпустки, передбачені статтями 17 і 18 цього Закону, виплачується державна допомога на умовах, передбачених Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та іншими нормативно-правовими актами України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. А статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Зокрема, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідачем не спростовано в належний спосіб виявленого порушення щодо порушеного строку виплати заробітної плати за відпустку, водночас встановленим є те, що позивач пропустила тримісячний строк з дня коли вона дізналася про порушення відповідачем строків виплати заробітної плати за відпустку. При цьому суд враховує, що відповідач при звільненні працівника [PERSON] провів повний розрахунок, виплатив всі суми, що належали їй, та позивач не оскаржує дії відповідача про порушення законодавства про оплату праці в розрізі неналежного розрахунку з [PERSON] при звільненні, у строки зазначені у статті 116 цього Кодексу. Позивач вказує на порушення відповідачем строків (3 дні) виплати їй заробітної плати за відпустку в період існування трудових відносин з відповідачем. І дані порушення строків виплати були виявлені позивачем та донесені до роботодавця, ще в період існування трудових відносин між [PERSON] і відповідачем, 04.05.2021 року. (а.с.34) Отже, на переконання суду доводи позивача про те, що вона чекала результатів перевірки ГУ Держпраці щодо дотримання відповідачем законодавства про працю за фактом вчасної виплати сум під час роботи, не можуть бути підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки будь-які звернення за роз`ясненнями до роботодавця чи інших органів не є перешкодою в одночасному зверненні до суду з оскарженням дій роботодавця. Також, позивач в обґрунтування вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вказує на порушене своє право щодо вчасного отримання лікарняних коштів. Згідно ч.1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» основними завданнями Фонду та його робочих органів є: здійснення перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам, у тому числі на підставі інформації з електронного реєстру листків непрацездатності; 7) здійснення контролю за використанням роботодавцями та застрахованими особами коштів Фонду; 8) аналіз та прогнозування надходження коштів від сплати єдиного внеску. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 30 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначаються та надаються за основним місцем роботи (діяльності). Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою - підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність. Згідно ст. 31 цього Закону підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. У разі роботи за сумісництвом, за трудовим договором (контрактом) одночасно із здійсненням підприємницької чи іншої діяльності підставою для призначення допомоги є копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою (за наявності) за основним місцем роботи. Для застрахованих осіб, які одночасно здійснюють підприємницьку та іншу діяльність і не працюють на умовах трудового договору (контракту), копію листка непрацездатності засвідчує установа охорони здоров`я, яка його видає. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з Фондом. Для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) застраховані особи, зазначені в абзаці шостому частини першої статті 24 цього Закону, додають копії відповідних посвідчень або інші документи, які підтверджують право на пільгу. Згідно ч.1, 2 ст. 32 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення. Допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується: 1) застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Таким чином, виплата лікарняних за перші 5 календарних днів хвороби працівника здійснюється за рахунок установи, тобто за рахунок коштів державного чи місцевого бюджету, залежно з якого фінансуються видатки на оплату праці. Інші дні хвороби (починаючи із 6-го календарного дня) має оплатити Фонд соціального страхування, тобто, із-за тривалості перебування особи на лікарняному залежить джерело виплати. З відповіді ГУ з Держпраці у Київській області за № 4.2/4-Г-5559-7141 від 26.10.2021 року слідує, що відповідно до журналу реєстрації листків непрацездатності 13.11.2020 року було зареєстровано листи непрацездатності серії АДІ №888780 та серії АДІ №№ 888899. Та 16.11.2020 року протоколом засідання комісії із соціального страхування позивачу було призначено допомогу по тимчасовій непрацездатності . Відповідно до журналу реєстрації листків непрацездатності 07.04.2021 року були зареєстровані листки непрацездатності серії АЛД №008476 та серії АДЯ №058213. Та 15.04.2021 року протоколом засідання комісії із соціального страхування позивачу було призначено і перераховано допомогу по тимчасовій непрацездатності. Але допомога по тимчасовій непрацездатності надійшла на рахунок відповідача з ФСС 18.06.2021 року і тому позивачу було перераховано допомогу по тимчасовій непрацездатності 24.06.2021р, що слідує з виписки Державної казначейської служби за 18.06.2021р. Позаплановою перевіркою ГУ з Держпраці у Київській області від 26.10.2021р. не встановлено вини і порушення саме відповідачем строків виплати позивачу коштів, як допомоги по тимчасовій непрацездатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи принцип диспозитивності, суд розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог. З огляду вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогою про вирішення даного трудового спору. При цьому, позивачем не зазначено поважних причин, які зумовили пропуск строку звернення до суду. Відповідно, не підлягає до задоволення позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання формулювання причини звільнення [PERSON] неправильним та зміні такого формулювання, в стягненні з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 11 874, 61 грн. за несвоєчасну виплату заробітної плати за весь час щорічної відпустки; стягненні з відповідача суми 6359,3 грн., у зв`язку з порушення ГУ відповідачем законодавства про працю, то й, похідна позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди - не підлягає до задоволення. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Outcome: dismissed