Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

26 січня 2022 року засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електростанція» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС») в особі Генерального директора Половича Ігоря Михайловича про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просить визнати незаконним та скасувати Наказ від 09 грудня 2021 року № 1588-к, виданий ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южноукраїнська АЕС» «Про відсторонення від роботи» в частині [PERSON] ; поновити [PERSON] на роботі в ЕРП ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южноукраїнська АЕС» електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування; зобов`язати здійснити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути його з ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южноукраїнська АЕС» на користь [PERSON] , починаючи з 10 грудня 2021 року до дня поновлення на роботі. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що працює електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування в ЦЗ ЕРП. 07 грудня 2021 року його було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року, постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236. 09 грудня 2021 року ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южноукраїнська АЕС» видано наказ № 1588, яким відсторонюють ряд працівників, в тому числі і його. Даним наказом припинено нарахування заробітної плати з подальшим неврахуванням періоду для обчислення позивачу пенсійного стажу та оплати тимчасової непрацездатності. Вважає наказ незаконним, та таким, що полягає скасуванню, оскільки він порушує конституційне право на працю, оскільки у позивача незаконно вимагають на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, також обмежено права працівника щодо повноцінної роботи. Ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності щеплення. У календарі профілактичних щеплень відсутні згадки про СОVID-19. 14 січня 2022 року позивач подав заяву про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні та хотів узгодити мирове урегулювання спору, однак відповіді не отримав. Вважає Постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та наказ МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», на котрі посилається відповідач, також є незаконними і не підлягають виконанню. Зазначає, що порушені права працівника незаконними діями роботодавця підлягають захисту шляхом їх поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 31 січня 2022 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, в зв`язку із несплатою позивачем судового збору. 08 лютого 2022 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом із квитанцією. 09 березня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина можливе виключно у випадках, передбачених Законом. Постанова КМУ № 1236 та Наказ МОЗ України №2393 жодним чином не обмежують прав людини і громадянина, які перелічені в ст. 64 Конституції України. Відсторонення працівника від роботи відбулось саме «з іншого випадку, передбаченого законодавством» згідно ст. 46 КЗпП України. ДП «НАЕК «Енергоатом» було направлено запит на адресу Міністерства охорони здоров`я України щодо надання роз`яснень вимог наказу МОЗ України №2393 та були отримані роз`яснення. 09 грудня 2021 року на засіданні штабу з координації роботи з проведення карантинних, профілактичних і протиепідемічних заходів для запобігання поширенню коронавірусу серед працівників ВП ЮУ АЕС винесено питання про виявлення фактів ухилення (відмови) працівників ВП ЮУ АЕС від обов`язкової вакцинації проти коронавірусу, яка стала обов`язковою для працівників ВП ЮУ АЕС з 08 грудня 2021 року згідно з відповідним наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року. 31 березня 2022 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина може встановлюватись виключно Законом, ухваленим Верховною Радою України. Встановлення обмеження підзаконним актом суперечить ст. ст. 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.Постанова КМУ № 1236 та Наказ МОЗ України №2393 є підзаконними актами, є незаконними та не підлягають виконанню. Також законодавством України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від СОVID-19. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що з 01 березня 2022 року його тимчасово допущено до роботи у зв`язку із введенням воєнного стану. Представник позивача просила позов задовольнити, надала пояснення, аналогічні позову. Додатково пояснила, що на той час, коли вони звертались до суду із позовом воєнного часу не було. Наказ про допущення позивача до роботи містить формулювання «про допуск до роботи на час воєнного часу». Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, також надав пояснення аналогічні відзиву від 09 березня 2022 року. Зауважив, що з 01 березня 2022 року [PERSON] тимчасово поновлено на роботі, на період воєнного часу. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» на підставі наказу ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» № 755-ос від 20 червня 2019 року, з 24 червня 2019 року /а.с. 20, 23, 24-30/. ДП «НАЕК «Енергоатом» було направлено запит на адресу Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ)щодо надання роз`яснень вимог наказу МОЗ №2393 та були отримані роз`яснення щодо того, що нормативно-правовими актами не передбачено можливості доступу до роботи працівників, які включені до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, без проходження вакцинації від COVID-19 /а.с. 124/. Наказом №1574 від 17 листопада 2021 року генерального директора ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» [PERSON]. /а.с. 116-117/ наказано керівникам структурних підрозділів підприємства провести позаплановий інструктаж про включення ДП «НАЕК «Енергоатом» до переліку організацій, працівники яких підлягаютьобов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. Відповідно до п. п. 7, 9 наказу №1652 від 03 грудня 2021 рокугенерального директора ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» [PERSON]. з додатками /а.с. 118-123/ при виявленні фактів відмови або ухилення від вакцинації проти COVID-19 готувати накази про відсторонення працівників від роботи на підставі рішення Штабу, наданих списків та документів, згідно з п. 7,8 цього наказу. Згідно копії заяви [PERSON] від 03 грудня 2021 року /а.с. 106/ останній відмовився від профілактичного щеплення проти COVID-19. Зазначив в заяві, що з наказом ВП ЮУАЕС від 17 листопада 2021 року № 1574 «Про проведення позапланового інструктажу персоналу ВП ЮУАЕС» щодо включення ДП «НАЕК «Енергоатом» до переліку організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, ознайомлений. 07 грудня 2021 року [PERSON] було повідомлено про те, що згідно Наказу МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням розширений перелік професій для яких щеплення проти СОVID-19 є обов`язковим, який набирає чинності з 09 грудня 2021 року, працівники ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти СОVID-19. У разі відсутності документу, який підтверджує наявність щеплення проти СОVID-19, [PERSON] буде відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року та постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236. Вказане повідомлення містить підпис [PERSON] /а.с. 19, 105/. Згідно протоколу від 09 грудня 2021 року зі списками до нього /а.с. 108-109, 110-112/ на засіданні з обговорення проведення заходів щодо обов`язкової вакцинації працівників ВП ЮУ АЕС було вирішено, крім іншого, підготувати накази про відсторонення від роботи з 10 грудня 2021 року працівників ВП ЮУ АЕС, що відмовляються або ухиляються від профілактичного щеплення проти COVID-19 та забезпечити організацію ознайомлення відсторонених працівників з цими наказами. Наступний допуск до роботи відсторонених працівників здійснювати після надання працівником документального підтвердження отримання щеплення. В доданому до протоколу списку є прізвище [PERSON] . Згідно копії службової записки від 09 грудня 2021 року на ім`я ЗГД з персоналу [PERSON] /а.с. 107/ надано список персоналу ЕРП, які відмовляються від щеплення проти COVID-19, серед яких і [PERSON] 09 грудня 2021 року генеральний директор ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» [PERSON]. видав наказ №1588-к «Про відсторонення від роботи», яким відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, в тому числі і електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» [PERSON] , на період дії карантину з 10 грудня 2021 року до усунення причин, що зумовили відсторонення: пройти вакцинацію проти COVID-19 або надати документи про протипоказання до вакцинації, з яким позивач не погодився /а.с.21-22, 103-104/. В матеріалах справи є копія заяви позивача про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні та хотів узгодити мирове урегулювання спору від 14 січня 2022 року та копія посадової інструкції електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування /а.с. 32-35, 37-63/. Згідно наказу № 349-к від 28 лютого 2022 року та списку, доданого до нього /а.с. 132, 133-134/ [PERSON] допущено до роботи з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану на Україні. Трудовий спір, який у даному цивільному процесі розглядається судом, стосується встановлення законності наказу про відсторонення від роботи працівника ВП «Южно-Українська АЕС» і правомірності невиплати відповідному працівнику заробітної плати. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Стаття 46 КЗпП України передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року, який набрав чинності з 09 грудня 2021 року затверджено Зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 215, тобто обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Державне підприємство Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Зазначеним наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11 жовтня 2019 року № 2070). Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказу МОЗ № 2153, зі змінами, внесеними Наказом МОЗ № 2393, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. В матеріалах справи відсутні докази про те, що [PERSON] має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування. Пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України (далі-КМУ) від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (згідно постанови КМУ № 1096 від 20 жовтня 2021 року) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: - контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; - відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; - взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи - це один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 Постанови КМУ № 1236. Бездіяльність відповідача з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 2 КЗпП України). Суд зазначає, що в законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13), яке суд першої інстанції вірно також застосував до цих правовідносинах, наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], № № 28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016 р., з додатковим посиланням)». В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Отже, право позивача на працю в державному підприємстві паливно-енергетичного комплексу, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки [PERSON] станом на 09 грудня 2021 року відмовився від обов`язкового щеплення та не надав будь-яких доказів, що він має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Суд зазначає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Крім того, на думку суду, відсутнє порушення права позивача на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, оскільки трудові відносини між позивачем та закладом освіти не припинені, а обмеження цього права було законним та відповідало пріоритету забезпечення життя, здоров`я і безпеки людини. Отже, суд вважає, що керівник державного підприємства паливно-енергетичного комплексу, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення [PERSON] від роботи. Виходячи з викладеного, позов задоволенню не підлягає. Щодо посилання позивача про відсутність визначеного щеплення як обов`язкового, яке не внесене до Календаря профілактичних щеплень в Україні, суд звертає особливу увагу, що відповідним календарем визначено перелік біологічних препаратів, терміни та періодичність проходження щеплення проти певних захворювань, що не виключає можливості встановлення обов`язковості щеплень щодо інших хвороб для певних категорій працівників. Стосовно доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. Судовий збір у сумі 992,40 грн. за вимогу про стягнення заробітної плати, від сплати якої, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений, на підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України, компенсувати рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed