Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-24 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та просить суд зобов`язати комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради виключити з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] за кімнатою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , заборгованість попередніх власників кімнати у розмірі 6 367, 99 грн. за період до 06 жовтня 2020 року. В обґрунтування поданої заяви [PERSON] зазначив, що 06 жовтня 2020 року він придбав кімнату 25 в гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Після придбання кімнати, з рахунку за теплову енергію дізнався про те, що за кімнатою рахується особистий рахунок № [NUMBER] , а також наявна заборгованість за надання послуг перед комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, яка виникла у попередніх власників кімнати у розмірі 6 367, 99 грн. На його неодноразові звернення відповідач виключати заборгованість попередніх власників відмовляється. Представник комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що особовий рахунок оформлюється на житлове приміщення, а не на особу, а облік споживання теплової енергії по квартирі здійснюється з наростаючим підсумком, незалежно від зміни власників, переоформлення відбувається лише за прізвищем ім`ям та по батькові власника або квартиронаймача. Таким чином, немає законних підстав для виключення з особового рахунку позивача суми заборгованості попереднього власника, що виникла до купівлі-продажу квартири, а саме до 06 жовтня 2020 року. Звертали увагу суду, що ними не надавались будь-які документи про відсутність заборгованості за зазначеною адресою, що свідчить про недостовірність зазначених відомостей, наданих продавцем покупцеві при укладенні договору купівлі-продажу. У задоволенні позовних вимог просили відмовити. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 06 жовтня 2020 року [PERSON] набув право власності на кімнату [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 06 жовтня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-416. Відповідно до п.6 продавець свідчить, що у нього відсутні податкові застави, заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, арешти, будь-які борги, що підтверджуються даними згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру боржників станом на 06.10.2020 року. Відповідно до листа комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради від 04.03.2021 року за № 629 та № 630, направленого на запит [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Станом на 06 жовтня 2020 року заборгованість за особовим рахунком № [NUMBER] становить 6 367, 99 грн. Щодо виключення з особового рахунку суми заборгованості попередніх власників роз`яснено, що виключення суми заборгованості попереднього власника за комунальні послуги без зазначення конкретних порушень при нарахуванні заборгованості та надання доказів на її спростування не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Зміна власника нерухомого майна не може бути підставою для виключення заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно норм чинного законодавства. Відповідно до статті 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно зі ст. 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. При цьому договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2020 року, згідно з яким позивач став власником спірної кімнати, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника і не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку. Положеннями цієї статті є встановлення у її частині другій правила, відповідно до якого кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. В даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачені законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги. Тобто з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Адже згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку. Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Зобов`язання по оплаті комунальних послуг виникли у позивача з часу придбання у власність вказаної квартири та початку користування цими послугами. Щодо посилання представника відповідача на неналежний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Оскільки позивач заперечував проти вимог відповідача щодо наявності заборгованості, а відповідач належним чином не відреагував на звернення позивача та не звернувся з вимогами до попереднього власника квартири, а лише посилався на відсутність механізму списання боргів за спожиті комунальні послуги, вимога [PERSON] про зобов`язання виключити з обліку по його особовому рахунку заборгованості попередніх власників квартири за період до 06 жовтня 2020 року є обґрунтованою та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем. Як передбачено статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Представник відповідача не навів доказів виникнення у позивача зобов`язань по погашенню заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка виникла у попереднього власника квартири. Посилання представника відповідача на те, що позивач не скористалася правом перевірки наявності заборгованості за комунальні послуги у попереднього власника, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати по справі в сумі 992, 40 грн.

Outcome: approved