Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-18 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку житлового будинку та земельних ділянок за набувальною давністю в якому вказувала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 березня 2004 року, реєстр. №118 вона в порядку спадкування після смерті [PERSON] набула у власність ј частку житлового будинку [ADDRESS] . Інша частина житлового будинку була набута у власність: - ј частка [PERSON] (матір`ю позивачки) в порядку спадкування після смерті [PERSON] ; - Ѕ частка [PERSON] (двоюрідним братом позивачки) на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 грудня 1999 року, реєстр. №70, укладеного з [PERSON] . Крім цього, співвласники житлового будинку на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13 грудня 2011 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №481020001000212, набули у відповідних частках право власності на земельну ділянку площею 0,1 га., розташовану по [ADDRESS] , призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4810200000:07:013:0048, а також на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13 грудня 2011 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №481020001000213, набули у відповідних частках право власності на земельну ділянку площею 0,0177 га., розташовану по [ADDRESS] , призначену для ведення садівництва, кадастровий №4810200000:07:013:0049. У 2010 році [PERSON] домовилася з [PERSON] про купівлю належних останньому часток в житловому будинку та земельній ділянці за 12\~600 доларів США та відповідно 5\~000 грн. На виконання вказаної домовленості [PERSON] передала [PERSON] кошти в узгодженому розмірі (27 травня 2010 року - 2\~000 доларів США; 1 серпня 2010 року 4\~000 доларів США та 5\~000 грн.; 3 вересня 2010 року 5\~200 доларів США; 22 вересня 2010 року 1\~400 доларів США). В письмовій формі договір купівлі-продажу сторони не складали та нотаріально не посвідчували, проте 16 вересня 2010 року [PERSON] видав [PERSON] довіреність строком на три роки, згідно з якою він уповноважив останню продати належну йому частку будинку на розсуд та за умовами повіреного. З моменту сплати коштів [PERSON] добросовісно заволоділа належними [PERSON] частками в житловому будинку та земельних ділянках і до кінця життя відкрито та безперервно володіла зазначеними об`єктами нерухомості. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] , як спадкоємець, прийняла спадщину після смерті матері та продовжила добросовісно, відкрито та безперервно володіти вказаним майном. Загальний сукупний строк такого володіння становить понад 10 років. Враховуючи вказані обставини, позивачка просила визнати за нею за набувальною давністю право власності на належні [PERSON] Ѕ частку житлового будинку по [ADDRESS] , а також відповідну частку земельних ділянок площею 0,1 га., розташованої по [ADDRESS] , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4810200000:07:013:0048 та площею 0,0177 га., розташованої по [ADDRESS] , призначеної для індивідуального садівництва, кадастровий №4810200000:07:013:0049, вказуючи на те, що вона добросовісно заволоділа зазначеним майном, продовжує безперервно, відкрито володіти ним понад встановлені законом строки. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його зареєстрованого проживання, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка та її представник не заперечували проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 березня 2004 року, реєстр. №118 [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] набула у власність ј частку житлового будинку [ADDRESS] . Інша частина житлового будинку була набута у власність: - ј частка [PERSON] (матір`ю позивачки) в порядку спадкування після смерті [PERSON] ; - Ѕ частка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 грудня 1999 року, реєстр. №70, укладеного з [PERSON] . Крім цього, співвласники житлового будинку на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13 грудня 2011 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №481020001000212, набули у відповідних частках право власності на земельну ділянку площею 0,1 га., розташовану по [ADDRESS] , призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4810200000:07:013:0048, а також на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13 грудня 2011 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №481020001000213, набули у відповідних частках право власності на земельну ділянку площею 0,0177 га., розташовану по [ADDRESS] , призначену для ведення садівництва, кадастровий №4810200000:07:013:0049. У 2010 році [PERSON] домовилася з [PERSON] про купівлю належної останньому частки в житловому будинку за 12\~600 доларів США та відповідно 5\~000 грн. На виконання вказаної домовленості [PERSON] передала [PERSON] кошти в узгодженому розмірі (27 травня 2010 року - 2\~000 доларів США; 1 серпня 2010 року 4\~000 доларів США та 5\~000 грн.; 3 вересня 2010 року 5\~200 доларів США; 22 вересня 2010 року 1\~400 доларів США), що підтверджується письмовими розписками. В письмовій формі договір купівлі-продажу сторони не складали та нотаріально не посвідчували, проте 16 вересня 2010 року [PERSON] видав [PERSON] довіреність строком на три роки, згідно з якою він уповноважив останню продати належну йому частку будинку на розсуд та за умовами повіреного. В судовому засіданні документально підтверджено, що сплативши кошти, [PERSON] дійсно заволоділа належною [PERSON] часткою в житловому будинку і до кінця життя відкрито та безперервно володіла зазначеним об`єктом нерухомості. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] , як спадкоємець, прийняла спадщину після смерті матері та продовжила відкрито та безперервно володіти вказаним майном. Загальний сукупний строк такого володіння становить понад 10 років. Однак доказів заволодіння та подальшого володіння [PERSON] , а пізніше [PERSON] належними [PERSON] частками в земельних ділянках матеріали справи не містять. Позивачка просить застосувати відносно неї наслідки, передбачені ст. 344 ЦК України та визнати за нею право власності на спірне майно за набувальною давністю. Аналізуючи вимоги позивачки, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В той же час, згідно ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із\~статтею 118\~цього Кодексу в межах норм, визначених\~статтею 121\~цього Кодексу. Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення\~статей 335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях (зокрема постанові від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16) неодноразово висловлював правовий висновок, згідно якого давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Володіння майном повинно бути безтитульним. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Подібні висновки зробив Верховний Суд в своїх постановах від 25 червня 2018 року у справі №293/312/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі №922/1574/17, від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц та, в подальшому, неодноразово підтверджував, зокрема у постановах від 23 жовтня 2021 року у справі №365/5/20, від 20 грудня 2021 року у справі №294/380/20. Проте спірні частки будинку та земельних ділянок мали власника, який був відомий подальшим володільцям цього майна, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому ч. 3 ст. 347 ЦК України порядку. Позивачкою не доведено добросовісність заволодіння майном (часткою в будинку), оскільки його набувачі знали про відсутність у них законних підстав для набуття права власності на спірну частку будинку (законною підставою набуття нерухомого майна на договірних засадах є набуття за нотаріально посвідченим договором). [PERSON] також не доведено безтитульність володіння оскільки, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] (спадкоємцем якої є позивачка), заволодівши належною [PERSON] частиною будинку, сплатила його власнику грошові кошти у розмірі вартості отриманої частки в житловому будинку, тобто заволоділа майном зі згоди власника на підставі усної угоди. Водночас позивачкою взагалі не доведено заволодіння спірними частками земельних ділянок та безперервне володіння ними протягом встановленого ч. 1 ст. 119 ЗК України п`ятнадцятирічного строку. Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування наслідків володіння майном за набувальною давністю, що передбачені положеннями ст. 344 ЦК України. При цьому, посилання [PERSON] у позові на ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України їх хибними, оскільки вказані норми закону регулюють не питання переходу права власності за набувальною давністю, а правовідносини, що не є предметом судового розгляду. За встановлених обставин, у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed