Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). На обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що [INFO] у віці 72 років в м.Чернівці помер її батько [PERSON] . Після смерті батька, вона у передбачений законом строк звернулася з відповідною заявою до приватного нотаріуса Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Петришиної Р.В. про прийняття спадщини за законом. В процесі виконання нотаріальних дій нотаріусом було з`ясовано, що спадкодавець на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ №039752 від 16.09.2003 року за життя набув право власності на земельну ділянку площею 1,6305 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7324089501:02:001:0165, розташовану в адміністративних межах Шебутинецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області. 03.12.2020 року на підставі запиту нотаріуса та її заяви, вона отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права про земельну ділянку, індексний номер витягу 210144531 від 26.05.2020 року, із якого довідалася, що її батько [PERSON] за одинадцять днів до своєї смерті, коли він тяжко хворів та потребував екстренного оперативного втручання, відповідно до договору від 16.05.2020 року передав відповідачу [PERSON] на 50 років право користування своєю вищезазначеною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за плату в розмірі 100 грн., державна реєстрація якого була проведена 19.05.2020 року. Вважає, що подальшого нотаріального посвідчення договору про встановлення емфітевзису від 16.05.2020 року не відбулося навмисно, оскільки оригінал державного акту на землю за життя спадкодавцем був втрачений. Окрім того, при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору нотаріус обов`язково б встановив особу власника земельної ділянки, перевірив дієздатність, роз`яснив [PERSON] , що земельна ділянка, яку він передав всього за 100 грн. на 50 років, має велику вартість і оплата всього 100 грн. за користування 1,63 га сільськогосподарських земель дуже мала і його обманюють в оплаті. Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 14.01.2021 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 28954,00 грн., а тому вважає, що визначена у договорі плата за право користування земельною ділянкою в розмірі 100 грн. є неприпустимою. Як вже було зазначено, спірний договір був укладений 16.05.2020 року, а [PERSON] помер [INFO] . Виходячи із доказів, наданих відповідачем, державну реєстрацію оспорюваного договору [PERSON] було проведено за його заявою 19.05.2020 року, тобто за вісім днів до смерті спадкодавця [PERSON] . Відповідно до діючого законодавства вона прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , а тому вважає, що саме до неї перейшло право власності на зазначену земельну ділянку. 16.12.2020 року вона надіслала на адресу відповідача заяву стосовно її наміру змінити умови дії договору емфітевзису від 16.05.2020 року, у відповідь на яку 21.12.2020 року отримала заяву відповідача, у якій він повідомляв про те, що не має наміру змінювати умови договору та залишає за собою право користуватися земельною ділянкою на умовах, визначених у договорі. 18.01.2021 року на адресу відповідача вона вдруге надіслала вимогу про припинення дії договору емфітевзису, у відповідь на яку 27.01.2021 року відповідач попередив її про небажання вести будь-яку переписку та запропонував з усіх питань, що стосуються договору, звертатися до його адвоката. Оскільки вона та її спадкоємці будуть позбавлені права користуватися земельною ділянкою більше 50 років, з чим вона категорично не погоджується, тому вважає, що договір про встановлення емфітевзису від 16.05.2020 року є незаконним, а тому недійсним на момент його державної реєстрації. Обгрунтовуючи наведені обставини, позивачка зазначала, що при здійсненні державної реєстрації уповноважений орган державної влади не перевіряє законність чи незаконність правочину, який реєструє. Тому вважає доводи відповідача про те, що відбулася вже державна реєстрація правочину, що само по собі, вже свідчить про його дійсність, не є належним доказом того, що укладений правочин є правомірним. Крім цього вказувала на те, що відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 01.12.2020 року, спірна земельна ділянка знаходиться в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю «Сварог-Буковина, дата державної реєстрації речового права 08.04.2008 року, строк дії речового права п`ять років. Також зазначала, що на договорі про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16.05.2020 року та акті приймання-передачі земельної ділянки від 16.05.2020 року стоять підроблені підписи, навіть не схожі на підпис її батька [PERSON] . Наведена обставина підтверджується долученим до матеріалів справи копією паспорта, на якому є власноручний підпис [PERSON] , суттєво відмінний від підпису проставленого на оспорюваному та акті приймання-передачі земельної ділянки. Посилалася також на те, що у травні 2020 року її батько важко хворів та потребував терміново коштів на лікування, так як хвороба дуже швидко прогресувала. Він звернувся за допомогою до відповідача, щоб отримати в борг необхідну суму коштів в рахунок майбутніх виплат за оренду землі, але відповідач відмовився надати кошти в борг та змусив її батька підписати договір про встановлення емфітевзису на земельну ділянку на вкрай невигідних умовах, а саме терміном на 50 років за плату в розмірі 100 грн. Відповідач скористався тим, що важка хвороба швидко прогресувала і у разі несвоєчасного лікування загрожувала смертю, а тому її батько змушений був підписати даний договір для того, щоб отримати необхідні кошти на лікування. Крім того, під час особистої зустрічі з її матір`ю [PERSON] відповідач повідомляв, що після підписання договору емфітевзису він поніс суттєві матеріальні витрати пов`язані з госпіталізацію [PERSON] до хірургічного відділення Обласної комунальної установи «Лікарня швидкої медичної допомоги». Тобто, передача емфітевтичного права за плату в розмірі 100 грн. є умовною, ніж понесені відповідачем витрати на госпіталізацію [PERSON] . Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вищевикладених обставин, а також доказів того, що правочин вчинено з додержанням вимог, встановлених частинами першою-третьою та п`ятою статті 203 ЦК України. На час підписання оспорюваного договору [PERSON] важко хворів, проходив курс лікування, оперативне втручання, в останні місяці життя приймав медичні препарати із вмістом психотропних та наркотичних речовин, а тому вважає, що підписання [PERSON] договору з відповідачем відбулося без вільної згоди спадкодавця, оскільки останній через характер та особливості перебігу захворювання не міг в повному обсязі усвідомлювати свої дії та давати фізичний чи психологічний опір. Відтак, вимушений був підписати договір через тяжкі життєві обставини. Тож, оспорюваний договір, на її думку, не відповідав внутрішній волі спадкодавця (його волевиявлення не було вільним) і він укладений під впливом тяжкої для [PERSON] обставини і на вкрай невигідних умовах. Просила визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 16.05.2020 року та скасувати його державну реєстрацію, номер запису 52370974 від 26.05.2020 року. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та з наведених у позовній заяві підстав просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, однак на підтвердження поважності зазначених у заяві причин неявки доказів суду не надав. Суд, заслухавши доводи позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи та витребувані документи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.102-1 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Статтею 408 ЦК України визначено, що строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і не може перевищувати 50 років. Як передбачено ч.6 ст.102-1 ЗК України строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років. Згідно ч.2 ст. 409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Так, судом встановлено, що 16.05.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), предметом якого є надання в користування Емфітевту, а Емфітевт приймає в користування від Власника земельну ділянку площею 1,63 га, розташовану за адресою: Шебутинецька сільська рада Сокирянського району Чернівецької області, кадастровий номер 7324089500:02:001:0165, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з метою використання її для сільськогосподарських потреб. Договором передбачено, що його укладено сторонами добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їх внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомившись з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів. Згідно п.7 Договору передача емфітевтичного права відбувається за плату в розмірі 100 грн. (без врахування 19,5% податку на доходи громадян), які Емфітевт зобов?язаний сплатити Власнику у 10-денний термін з моменту державної реєстрації цього договору. Відповідно до п.8 Договору сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на 50 років і діє до 16.05.2070 року. У пункті 25 Договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. Згідно Акту приймання-передачі земельної ділянки від 16.05.2020 року земельну ділянку для сільськогосподарських потреб на праві емфітевзису передано Власником Емфітевту. 19.05.2020 року державним реєстратором Дзюбенко Х.П. проведено державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 26.05.2020 року. Згідно свідоцтва про смерть від 05.06.2020 року [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03.12.2020 року приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Петришиною Р.В. та зареєстрованого в реєстрі за №537, спадщину після смерті [PERSON] , яка складається із земельної ділянки площею 1,6305 га, кадастровий номер 7324089500:02:001:0165, прийняла його донька позивачка [PERSON] [PERSON] оспорює вищевказаний договір емфітевзису, головним чином посилаючись в позовній заяві на те, що договір укладено [PERSON] під впливом тяжкої обставини (тяжка хвороба та необхідність невідкладного лікування), а також на вкрай невигідних для нього умовах (значно низька плата за користування землею по відношенню до дійсної вартості земельної ділянки), а тому вважає, що договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 233 ЦК України. Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2020 року №2-259/07. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено із витребуваних судом за клопотанням представника відповідача медичних карток стаціонарного хворого [PERSON] , зокрема медичної картки №1345, останній знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «Сокирянська райлікарня» з 11.05.2020 року по 14.05.2020 року з діагнозом: ІХС стабільна стенокардія напруги П ФК. Дифузний кардіосклероз ПБЛНПГ Пароксизм надшлуночкової тахікардії ГХ П 2ст. СН П А ст. ФК Ш риз 4. Гіпертонічний ангіосклероз сітківки ЦА ДЕ П вестибуло-атактичний синдром. Гіперплазія простати П. Оскільки хворий [PERSON] самовільно покинув стаціонар, за порушення режиму був виписаний із стаціонару. Як встановлено із медичної картки стаціонарного хворого №5459, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» з 20.05.2020 року по 27.05.2020 року, тобто по день його смерті, з діагнозом: Основний: ІХС. Гострий Q-інфаркт міокарду по передній стінці лівого шлуночка від 22.05.20. Дифузний кардіосклероз, персистуюча форма фібриляції передсердь, тахісистолічний варіант, повна блокада лівої ніжки пучка Гіса. CH ІІ АБ. ФК ІІІ РКВЦ-4. Фоновий: ЖКХ. Гострий флегмонозно-калькульозний холецистит. Супутній: Цукровий діабет 2 тип, вперше виявлений. Сечокам`яна хвороба. Хронічний пієлонефрит. Суд вважає, що вищевказані обставини не являються такими, що підтверджують доводи позивачки про те, що наявність цих обставин та вкрай невигідні умови змусили [PERSON] вчинити правочин, оскільки обставини, на які посилається [PERSON] , а саме укладення [PERSON] оспорюваного договору та подальша державна реєстрація відповідачем [PERSON] емфітевтичного права, виникли після перебування [PERSON] в КНП «Сокирянська райлікарня» на стаціонарному лікуванні, яке ним було самовільно припинено, у зв?язку з чим виписано за порушення режиму, та до початку періоду його перебування на стаціонарному лікуванні в ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги». При цьому, позивачкою не надано суду доказів того, що ці обставини вплинули на [PERSON] таким чином, що спонукали до укладення договору. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. В даному випадку позивачкою [PERSON] не надано доказів того, що відсутність таких обставин виключили б можливість укладання між сторонами договору емфітевзису на умовах, визначених в оспорюваному договорі. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові ВС від 25 січня 2021 року в справі №550/1245/18. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК (435-15) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Оскільки позивачкою та її представником у спосіб, передбачений процесуальним законодавством, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених ними обставин щодо перебування [PERSON] у момент вчинення правочину у стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, суд, враховуючи положення ч.1 ст.81 ЦПК України, вважає, що доводи позивачки в цій частині є безпідставними. Крім цього, суд не бере до уваги зазначені у позовній заяві доводи позивачки щодо підписання оспорюваного договору та акту приймання-передачі земельної ділянки не особисто [PERSON] , а іншою особою, оскільки під час судового розгляду справи як позивачка, так і її представник фактично підтвердили, що підписання правочину було вчинено особисто [PERSON] . Враховуючи наведені вимоги закону, а також те, що позивачкою не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст.204 ЦК України), суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed