Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що він звернувся до АТ «Дніпрогаз» з проханням провести перерахунок споживання газу на підставі висновків Великої Палати Верховного Суду по справі 212/5836/17, але отримав відмову. Позивач посилається також на постанову Верховного суду по справі №205/1694/17 від 08.12.2021 року, якою встановлено, що 13 липня 2016 року працівниками ПАТ «Дніпрогаз» було складено акт про відмову мешканців будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому він проживає, від встановлення загальнобудинкового лічильнику газу за кошти та з ініціативи АТ «Дніпрогаз», у акті про відмову було також зафіксовано його прізвище, та 19 травня 2017 року працівниками ПАТ «Дніпрогаз» було встановлено загальнобудинковий лічильник газу за вказаною адресою, а з 01 червня 2017 року облік спожитого газу розраховується за показниками вищевказаного лічильника. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 жовтня 2021 року по справі 212/5836/17 зазначила, що односторонні дії газорозподільної організації щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу без згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку слід кваліфікувати як протиправні незалежно від того, вчинені вони до 20 січня 2018 року чи після цієї дати. У зв`язку з чим він був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав і інтересів та просив визнати незаконними\~дії АТ\~«Дніпрогаз» щодо\~встановлення загальнобудинкового\~вузла обліку,\~зобов`язати АТ\~«Дніпрогаз» поновити\~йому режим\~нарахування природного\~газу та\~зробити перерахунок\~за споживання\~і розподіл\~(доставку)\~газу за\~період:\~з 01\~вересня 2017\~року і\~до 07\~лютого 2019\~року -\~відповідно до\~норм споживання\~природного газу\~населенням у\~разі відсутності\~газових лічильників,\~затверджених Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~23\~березня 2016\~року №203\~«Про норми\~споживання природного\~газу населенням\~у разі\~відсутності газових лічильників»;\~з 08\~лютого 2019\~року і\~до 06\~березня 2019\~року -\~відповідно до\~норм споживання\~природного газу\~населенням у\~разі відсутності\~газових лічильників,\~затверджених Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~30\~січня 2019\~року №\~63\~«Деякі питання\~споживання природного\~газу побутовими\~споживачами»;\~з 07\~березня 2019\~року (і\~до затвердження\~нових норм)\~-\~відповідно до\~норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 «Питання споживання природного газу», а також просив поновити строк позовної давності. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 15\~березня 2022\~року представником\~АТ «Дніпрогаз\~подано до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~просить суд\~відмовити в\~задоволенні позовних\~вимог у\~повному обсязі.\~В обґрунтування\~посилається на\~те,\~що 19\~травня 2017\~року представниками\~АТ «Дніпрогаз»\~було встановлено\~загальнобудинковий лічильник\~газу за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~а з\~01\~червня 2017\~року облік\~спожитого природного\~газу розраховується\~за показниками вищевказаного лічильника. Також зазначено, що з моменту встановлення загальнобудинкового лічильника, скарг, звернень та інших дій, що свідчили б про незгоду співвласників будинку з діями АТ «Дніпрогаз», пов`язаних з встановленням загальнобудинкового лічильника не було. Вказує на те, що позивач немає права одноособово оскаржувати дії АТ «Дніпрогаз» без рішення усіх співвласників будинку, оскільки обов`язково повинні враховуватись інтереси власників багатоквартирного будинку. Стосовно вимог в частині зобов`язання поновлення режиму нарахування зазначає, що така вимога не є ефективним способом захисту та посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду, а саме, п. 57 постанови від 06 червня 2018 року у справі №338/180/17; п.п. 72-76 постанови від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено,\~що 29\~грудня 2021\~року [PERSON] \~звертався до\~АТ «Дніпрогаз»\~з проханнями\~на підставі\~висновків Великої\~Палати Верховного\~Суду по\~справі 212/5836/17\~зробити перерахунок\~споживання та\~розподіл (доставку)\~газу за\~період:\~з 01\~вересня 2017\~року і\~до 07\~лютого 2019\~року -\~відповідно до\~норм споживання\~природного газу\~населенням у\~разі відсутності\~газових лічильників,\~затверджених Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~23\~березня 2016\~року №203\~«Про норми\~споживання природного\~газу населенням\~у разі\~відсутності газових лічильників»;\~з 08\~лютого 2019\~року і\~до 06\~березня 2019\~року -\~відповідно до\~норм споживання\~природного газу\~населенням у\~разі відсутності\~газових лічильників,\~затверджених Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~30\~січня 2019\~року №\~63\~«Деякі питання\~споживання природного\~газу побутовими\~споживачами»;\~з 07\~березня 2019\~року (і\~до затвердження\~нових норм)\~-\~відповідно до\~норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, і затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 «Питання споживання природного газу» та перерахувати плату за розподіл (доставку) природного газу за увесь період, безкоштовно встановити газовий лічильник у квартирі згідно з висновками Верховного Суду по справі 205/1694/17 (а.с. 6). Також судом встановлено, що АТ «Дніпрогаз» надало відповідь [PERSON] на звернення №491-Лв-237-0122 від 10.01.2022 року, яким було відмовлено відповідачу у задоволенні прохання стосовно здійснення перерахунку та встановлення квартирного газового лічильника (а.с. 7,8). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] у березні 2017 року звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ПАТ «Дніпрогаз» в якій просив суд зобов`язати відповідача провести безкоштовну установку газового лічильника у його квартирі, де постановою Верховного суду від 08 грудня 2021 року, в рамках розгляду вказаної справи №205/1694/17, касаційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~13\~червня 2017\~року про\~відмову у\~задоволенні позову\~та постанову\~Дніпровського апеляційного\~суду від\~28\~липня 2021\~року залишено\~без змін.\~Відповідно до\~постанови Верховний Суд зазначив, що «встановлення лише загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із мешканцями будинку (зокрема із позивачем) та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивача, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачами. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України (пункт 66 постанови від 26 жовтня 2021 року у справі № 212/5836/17). У той же час, враховуючи те, що рішення суду першої інстанції, яке переглядається, ухвалено у червні 2017 року, а для виконання обов`язку зі встановлення індивідуального лічильника газу законодавець надав суб`єкту господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території, певний строк, який станом на сьогоднішній день продовжено до 1 січня 2023 року, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про відмову у позові є загалом правильними й такими, що відповідають вимогам чинного законодавства». Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, з висновків Верховного Суду встановлено факт наявності порушення прав позивача [PERSON] щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із мешканцями будинку (зокрема із позивачем) та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 212/5836/17, однак позивач заявляв вимоги щодо встановлення йому індивідуального лічильника газу, а тому колегія суду переглядала рішення суду в межах позовних вимог та доводів касаційної скарги. Враховуючи зазначене, судом встановлено, що після отримання позивачем постанови Верховного Суду по справі № 205/1694/17 від 08 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав. Відповідно до п. 33 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про ринок природного газу» ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG (зріджений природний газ). Серед принципів функціонування ринку природного газу п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про ринок природного газу» першочергово визначає забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу. Серед прав споживача передбачено право на отримання природного газу належної якості та кількості, фізико-хімічні показники якого відповідають встановленим нормам, відповідно до умов укладених договорів, крім випадків припинення (обмеження) постачання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів, а також безоплатне отримання інформації про обсяги та інші показники власного споживання природного газу (п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про ринок природного газу»). Аналогічні права визначені у типовому договорі постачання природного газу споживачам, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500. За ч. 4 ст. 18 ЗУ «Про ринок природного газу» держава заохочує впровадження новітніх систем, у тому числі апаратних засобів, обліку природного газу, зокрема тих, що забезпечують можливість споживача активно управляти власним споживанням. Таким чином, приладовий облік споживання природного газу розглядається з позицій забезпечення державних гарантій прав споживачів, у тому числі побутових споживачів природного газу. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». З метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання здійснюється приладовий облік природного газу (ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про ринок природного газу»). Стаття 2 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції від 01 жовтня 2015 року визначає, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку, зокрема, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року. Тобто після зазначених дат постачання цим категоріям споживачів мало здійснюватися за умови комерційного обліку лічильниками газу, до їх настання - незалежно від наявності газових лічильників. Відповідно до приписів частини другої ст. 2 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції від 20 січня 2018 року загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному ст. 10 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». До 20 січня 2018 року питання встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу не було врегульоване на рівні закону, а регламентувалося підзаконними нормативно-правовими актами. Згідно із п. 1 гл. 5 розд. IX Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора газорозподільної системи та за їх рахунок у багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких у повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору газорозподільної системи в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. З наведених положень вбачається, що до 20 січня 2018 року оператор газорозподільної системи мав право встановити загальнобудинковий лічильник природного газу, врегулювавши з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку, а також забезпечити можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. Отже, для встановлення загальнобудинкового лічильнику природного газу АТ «Днпрогаз» не міг діяти в односторонньому порядку, оскільки повинен був в договірному порядку врегулювати з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку. Враховуючи вимоги частини 4 статті 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, підтвердженням того, що відповідач здійснив встановлення загальнобудинкового лічильника природного газу всупереч рішенню співвласників домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , тобто, в односторонньому порядку, є постанова Верховного суду від 08 грудня 2021 року по справі 205/1694/17, якою судом встановлено вказані факти та досліджено матеріали цивільної справи, а саме те, що 19 травня 2017 року працівниками ПАТ «Дніпрогаз» було встановлено загальнобудинковий лічильник газу за адресою: [ADDRESS] після фактичного складання акту про відмову мешканців вказаного будинку від встановлення загальнобудинкового лічильнику газу за вказаною адресою 13 липня 2016 року, у вказаному акті про відмову було також зафіксовано прізвище позивача (а.с. 2-3). Наведені факти також свідчать про безпідставність твердження відповідача про те, що рішення суду в частині визнання незаконними дій щодо встановлення загальнобудинкового вузла обліку порушить інтереси інших власників будинку, оскільки в рамках розгляду іншої справи (у тому числі і касаційного) за позовом позивача вже було встановлено факт волевиявлення інших співвласників, що заперечували проти його встановлення. Таким чином, односторонні дії відповідача щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу без згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку слід кваліфікувати як протиправні незалежно від того, вчинені вони до 20 січня 2018 року чи після цієї дати. Також відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, становить частину спільного майна багатоквартирного будинку. У свою чергу, таке майно є спільною сумісною власністю власників квартир та нежитлових приміщень будинку (частина друга статті 382 ЦК України, частина перша статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Таким чином, будь-яке втручання у належні до багатоквартирного будинку інженерні мережі (незалежно від місця їх розташування - всередині чи за межами будинку) є діями, які вчиняються щодо майна, належного співвласникам такого будинку на праві спільної сумісної власності. Встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу не є винятком з цього загального висновку, адже здійснюється з безпосереднім втручанням в інженерні мережі будинку, а сам прилад обліку, будучи приєднаним до мереж будинку, стає невід`ємною складовою частиною останніх, перестає існувати як окрема річ і бути об`єктом права власності оператора газорозподільної системи. Об`єкт же права власності співвласників багатоквартирного будинку зазнає фізичних змін. За відсутності згоди співвласників такі зміни можуть кваліфікуватися або як правопорушення, або як допустиме обмеження права власності. У своїх висновках суд спирається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 212/5836/17, в яких також зазначено, що до та після 20 січня 2018 року першочергово слід враховувати, що втручатися у газові мережі, що складають спільне майно багатоквартирного будинку, можна лише за згодою власників такого майна, яка мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" (якщо в такому будинку створене об`єднання співвласників - у порядку статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку"). У свою чергу, будь-які підзаконні нормативно-правові акти не могли встановлювати інший порядок вирішення цього питання і тим більше надавати оператору газорозподільної системи право в односторонньому порядку втручатися в газові мережі багатоквартирного будинку для встановлення загальнобудинкового лічильника. Також у разі невстановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. 23 березня 2016 року Кабінет Міністрів України як повноважний суб`єкт, прийняв постанову № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», що мала усунути неналежний стан правового регулювання у відносинах між постачальником та споживачем природного газу, який немає лічильника. В подальшому\~30\~травня 2018\~року Окружний\~адміністративний суд\~міста Києва\~ухвалив рішення\~у справі\~№ 826/2507/18\~про задоволення\~позову,\~зокрема,\~визнав протиправною\~та нечинною\~постанову №\~203.\~9\~серпня 2018\~року Київський\~апеляційний адміністративний\~суд та\~27\~листопада 2018\~року Верховний\~Суд у\~складі колегії\~суддів Касаційного\~адміністративного суду\~залишили без\~змін рішення\~суду першої\~інстанції. 30\~січня 2019\~року Кабінет\~Міністрів України\~прийняв постанову\~№ 63\~"Деякі\~питання споживання\~природного газу\~побутовими споживачами",\~якою,\~зокрема,\~затвердив норми\~споживання природного\~газу побутовими\~споживачами природного\~газу у\~разі відсутності\~лічильників та\~установив,\~що не\~допускається нарахування\~та облік\~заборгованості на\~особовому рахунку\~побутового споживача\~за природний\~газ,\~яка виникла\~у зв`язку\~з втратою\~чинності постановами\~№ 237\~та №\~203.\~21\~лютого 2019\~року Окружний\~адміністративний суд\~міста Києва\~постановив ухвалу\~у справі\~№ 640/2305/19,\~якою забезпечив\~позов шляхом\~зупинення дії\~зазначених пунктів\~постанови №\~63. 27 лютого 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 143 "Питання споживання природного газу", яка за змістом відповідає нормам постанови № 63, однак дія яких булу зупинена судом у справі № 640/2305/19. Зокрема, уряд у постанові № 143 затвердив норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників та установив, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами № 237 та № 203. 14\~серпня 2019\~року Окружний\~адміністративний суд\~міста Києва\~у справі\~№ 640/2305/19\~ухвалив рішення\~про часткове\~задоволення позову\~та визнання\~протиправними дій\~Кабінету Міністрів\~України,\~зокрема,\~щодо прийняття\~зазначених пунктів\~постанови №\~63.\~13\~листопада 2019\~року Шостий\~апеляційний адміністративний\~суд прийняв\~постанову,\~якою залишив\~без змін\~рішення суду\~першої інстанції.\~10\~січня 2020\~року Верховний\~Суд у\~складі колегії\~суддів Касаційного\~адміністративного суду\~відкрив касаційне\~провадження за\~касаційною скаргою\~Кабінету Міністрів\~України на\~рішення Окружного\~адміністративного суду\~міста Києва\~від 14\~серпня 2019\~року та\~постанову Шостого\~апеляційного адміністративного\~суду від\~13\~листопада 2019\~року. 13 лютого 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 640/13591/19 ухвалив рішення про задоволення позову та визнання протиправними дії Кабінету Міністрів України, зокрема, щодо прийняття зазначених пунктів постанови № 143. 2 червня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. 8 липня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за касаційною на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2020 року. Разом з тим, у Конституції України встановлено, що Україна є соціальною, правовою державою (ст. 1); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч. 2 ст. 3); держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (ч. 4 ст. 13). Конституційний Суд України в абз. 2 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 вказав, що «верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо». Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. Застосування норм споживання комунальних послуг не може погіршуватися невизначеністю дії нормативних актів, яким вони затверджуються. Отже, у разі виникнення спору в умовах відсутності юридичної визначеності у правовому регулюванні щодо застосовних норм споживання природного газу суд повинен застосовувати останні норми споживання природного газу, які затвердив Кабінет Міністрів України (незалежно від втрати чинності відповідною постановою, зокрема від визнання її нечинною чи скасування), до затвердження нових норм споживання природного газу. Як визначено\~у постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~по справі\~№ 212/5836/17\~від 26\~жовтня 2021\~року,\~що «у\~спірний період\~такими постановами\~Кабінету Міністрів\~України слід\~вважати:\~постанову Кабінету\~Міністрів України\~від 23\~березня 2016\~року №\~203\~"Про\~норми споживання\~природного газу\~населенням у\~разі відсутності\~газових лічильників",\~якою затверджені\~норми споживання\~природного газу\~населенням у\~разі відсутності\~газових лічильників,\~що підлягають\~застосуванню до\~послуг з\~постачання природнього\~газу населенню\~з 01\~лютого 2016\~року і\~до 07\~лютого 2019\~року; постанову Кабінету\~Міністрів України\~від 30\~січня 2019\~року №\~63\~"Деякі\~питання споживання\~природного газу\~побутовими споживачами",\~якою затверджені\~норми споживання\~природного газу\~населенням у\~разі відсутності\~газових лічильників,\~що підлягають\~застосуванню до\~послуг з\~постачання природнього\~газу населенню\~з 08\~лютого 2019\~року і\~до 06\~березня 2019\~року; постанову Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 "Питання споживання природного газу", якою затверджені норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, що підлягають застосуванню до послуг з постачання природнього газу населенню з 07 березня 2019 року (і до затвердження Кабінетом Міністрів України нових норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників)». Дії газорозподільної організації щодо визначення обсягів спожитого природного газу на підставі показників загальнобудинкового лічильника газу будуть правомірними за одночасного дотримання таких умов: у споживача не встановлений індивідуальний лічильник обліку газу; загальнобудинковий лічильник газу встановлений з дотриманням положень законодавства, зокрема за наявності згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку. За відсутності хоча б однієї з указаних умов дії газорозподільної організації щодо визначення обсягів спожитого природного газу на підставі показників загальнобудинкового лічильника газу суперечитимуть як Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», так і приписам законодавства про зміст, допустимі обмеження та непорушність права власності (Конституція України, ЦК України, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Законодавство передбачає два механізми визначення обсягу спожитого споживачами газу до встановлення індивідуальних лічильників: за показаннями загальнобудинкового лічильника та за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Якщо з будь-яких причин установити загальнобудинковий лічильник природного газу у певний проміжок часу з дотриманням вимог чинного законодавства (зокрема, внаслідок відсутності згоди співвласників будинку) не виявляється можливим, то визначення обсягу спожитого споживачами газу до встановлення індивідуальних лічильників має відбуватися за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Отже, враховуючи те, що судом встановлено незаконність встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу та беручи до уваги приписи чинного законодавства та висновки Великої Палати Верховного суду України, викладені у постанові по справі № 212/5836/17 від 26 жовтня 2021 року, визначення обсягу спожитого споживачами газу до встановлення індивідуальних лічильників має відбуватися за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, а застосовуватись повинні норми споживання природного газу, які затвердив Кабінет Міністрів України (незалежно від втрати чинності відповідною постановою, зокрема від визнання її нечинною чи скасування), що діяли у спірний період, у зв`язку з чим, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Посилання позивача на поновлення строку позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства про пропуск строку позовної давності може заявляти лише інша сторона спору, однак від відповідача вказаної заяви суду не було надано, а суд позбавлений можливості самостійно застосовувати вказаний строк, оскільки лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (пункт 51). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення ст.141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру ( розмір судового збору станом на час звернення до суду складає 992 грн. 40 коп.), що разом складає загальну суму у розмірі 1 984 грн. 80 коп.

Outcome: approved