Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом та просили стягнути з відповідача на їх користь суму боргу за договорами позики від 23.01.2019 року у розмірі 139 700,00 грн. та несплачені проценти за додатковою угодою № 1 за договором позики № 2/2019 від 23.01.2019 у розмірі 87 312,50 грн, разом 227 012,50 грн. та за договором позики № 3/2019 від 02.03.2019 у розмірі 55 880,00 грн. та несплачені проценти за додатковою угодою № 1 за договором позики № 3/2019 від 02.03.2019 у розмірі 232 131,00 грн, разом 88 011,00 грн. та судовий збір у розмірі 2 270,13 грн. та 908,00 грн. В обґрунтування вимог посилалися на те, що 23.01.2019 року між позивачем 1 [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США., що підтверджується розпискою, складеною сторонами. Згідно з укладеним договором, підтвердженим розпискою, відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошову суму до 23 січня 2020 року у розмірі 5 000,00 дол. США, та у відповідності до додаткової угоди № 1 до Договору від 23.01.2019 встановлено процентна ставка за позикою становить 30% річних від розміру позики, з розподілом по 2,5% від розміру позики щомісячно. 02 березня 2019 року між позивачем 2 [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США., що підтверджується розпискою, складеною сторонами. Згідно з укладеним договором, підтвердженим розпискою, відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошову суму до 02 липня 2019 року у розмірі 2 000,00 дол. США, та у відповідності до додаткової угоди № 1 до Договору від 02.03.2019 встановлено процентна ставка за позикою становить 30% річних від розміру позики, з розподілом по 2,5% від розміру позики щомісячно. З настанням встановленого строку відповідачу, ним не було повернуто суми позики. Станом на 01.03.2021 року відповідач не повернув позивачам суму позики, а саме: Позивачу 1 становить 139 700,00 грн., адже офіційний курс долару США до гривні на момент 01.03.2021 становить 27,94 грн. (27,94 грн. * 5 000,00 дол. США = 139 700,00 грн.). З лютого 2019 по березень 2021, тобто на протязі 25-х місяців, позичальник не виплачувала проценти у розмірі 2,5% щомісячно, як було визначено додатковою угодою № 1 до Договору від 23.01.2019, становить 87 312,50 грн. (125 доларів США *25 місяців * 27,94 = 87 312,50 грн.). Позивачу 2 становить 55 880,00,00 грн., адже офіційний курс долару США до гривні на момент 01.03.2021 становить 27,94 грн. (27,94 грн. * 2 000,00 дол. США = 55 880,00 грн.). З квітня 2019 по березень 2021, тобто на протязі 23-х місяців, позичальник не виплачувала проценти у розмірі 2,5% щомісячно, як було визначено додатковою угодою № 1 до Договору від 02.03.2019, становить 32 131,00 грн. (50 доларів США *23 місяців * 27,94 = 32 131,00 грн.). Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року позовну заяву позивачів залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2021 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач 2 Девнич та представник позивача 1 Койди О.В.в судов засідання не з`явилися, в той же час подали клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити з підстав, викладених в ньому. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судові засідання не з`являлася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Оскільки відповідача повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за його відсутність в судовому засіданні процесуальним законом повністю покладено на відповідача. Відповідно до п. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи що 23.01.2019 року між позивачем 1 [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США., що підтверджується розпискою, складеною сторонами. Згідно з укладеним договором, підтвердженим розпискою, відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошову суму до 23 січня 2020 року у розмірі 5 000,00 дол. США, та у відповідності до додаткової угоди № 1 до Договору від 23.01.2019 встановлено процентна ставка за позикою становить 30% річних від розміру позики, з розподілом по 2,5% від розміру позики щомісячно. 02 березня 2019 року між позивачем 2 [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США., що підтверджується розпискою, складеною сторонами. Згідно з укладеним договором, підтвердженим розпискою, відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошову суму до 02 липня 2019 року у розмірі 2 000,00 дол. США, та у відповідності до додаткової угоди № 1 до Договору від 02.03.2019 встановлено процентна ставка за позикою становить 30% річних від розміру позики, з розподілом по 2,5% від розміру позики щомісячно. З настанням встановленого строку відповідачу, ним не було повернуто суми позики. Станом на 01.03.2021 року відповідач не повернув позивачам суму позики, а саме: Позивачу 1 становить 139 700,00 грн., адже офіційний курс долару США до гривні на момент 01.03.2021 становить 27,94 грн. (27,94 грн. * 5 000,00 дол. США = 139 700,00 грн.). З лютого 2019 по березень 2021, тобто на протязі 25-х місяців, позичальник не виплачувала проценти у розмірі 2,5% щомісячно, як було визначено додатковою угодою № 1 до Договору від 23.01.2019, становить 87 312,50 грн. (125 доларів США *25 місяців * 27,94 = 87 312,50 грн.). Позивачу 2 становить 55 880,00,00 грн., адже офіційний курс долару США до гривні на момент 01.03.2021 становить 27,94 грн. (27,94 грн. * 2 000,00 дол. США = 55 880,00 грн.). З квітня 2019 по березень 2021, тобто на протязі 23-х місяців, позичальник не виплачувала проценти у розмірі 2,5% щомісячно, як було визначено додатковою угодою № 1 до Договору від 02.03.2019, становить 32 131,00 грн. (50 доларів США *23 місяців * 27,94 = 32 131,00 грн.). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином відповідач склав розписку про те, що отримала від позивача 1 спірні 5 000,00 дол. США та від позивача 2 спірні 2 000,00 дол. США з терміном їх повернення, що вказаний в розписках. Так в ч. 2 ст. 1047 ЦК України вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже прийнявши на себе зобов`язання повернути позивачам 5 000,00 дол. США та 2 000,00 дол. США відповідач зобов`язаний виконати відповідне зобов`язання в порядку та у строк, що вказаний в розписках. Позивачі звернулися до суду з позовом про стягнення з відповідача доларового еквіваленту суми позики в гривнях. В ч. 1 ст. 13 ЦК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже виключно позивачам належить обрання способу захисту порушеного права, пред`явлення вимог до відповідача у валюті позики чи в її еквіваленті. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, аналогічне визначення міститься також в ст. 81 ЦПК України. В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено. За викладених обставин, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача жодними доказами не спростовані, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів у повному розмірі. На підставі викладеного, та

Outcome: approved