Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

25 листопада 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить суд розірвати договір довічного утримання, укладений між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлака Р.О., повернути сторони до початкового положення і зняти заборону на відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . У зв`язку із похилим віком, станом здоров`я позивач потребувала і потребує стороннього догляду, а тому уклала з відповідачем [PERSON] , яка є сусідкою позивача, договір довічного утримання в 2014 році, посвідчений нотаріально. За договором довічного утримання позивач передала відповідачу у власність вищезазначену квартиру, а відповідач зобов`язалася вчинити певні дії майнового і немайнового характеру, тобто здійснювати догляд за позивачем, а саме забезпечувати її харчуванням, медичними послугами (виклик лікаря, супроводження до лікарні), надання побутових послуг (прання постільної білизни - два рази на місяць) та інше. Уклавши зазначений договір відповідач не здійснювала догляд за позивачем, а коли у червні 2021 року позивач звернулася до відповідача по допомогу, між ними виник конфлікт, під час якого [PERSON] відмовилася від догляду за позивачем. На думку позивача, укладаючи договір довічного утримання [PERSON] не мала наміру та бажання його виконувати, а тому цей договір підлягає розірванню у зв`язку із неналежним виконанням умов договору. У добровільному порядку відповідач відмовляється розірвати договір, а тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. 06 грудня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року за клопотанням позивача витребувані докази, підготовче засідання відкладено. 19 січня 2022 року на виконання ухвали суду від 28.12.2021 від приватного нотаріуса Бурлака Р.О. надійшли витребувані докази. 24 січня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд по суті. Ухвалою суду від 16 лютого 2022 року судовий розгляд відкладений на 15 березня 2022 року через неявку сторін. У судовому засіданні від 15 березня 2022 року у присутності позивача та її представника були допитані свідки, які з`явилися на виклик суду, судовий розгляд відкладений через неявку відповідача на 14.04.2022. У подальшому представник позивача надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, підтримали позовні вимоги у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] , яка належним чином повідомлялася про час, дату та місце проведення судових засідань, повторно до суду не з`явилася, не скористалася своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення або розгляд справи за її відсутності суду не надавала, про причини своєї неявки не повідомила. Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами (заочний розгляд). Суд, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 09 листопада 2013 року [PERSON] (далі - Відчужувач), та [PERSON] (далі - Набувач) уклали Договір довічного утримання (далі - Договір), який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 2342 (а.с. 35). Відповідно до пункту 1 Договору [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з пунктами 7, 8 Договору [PERSON] зобов`язалася довічно повністю утримувати [PERSON] , доглядом та необхідною медичною допомогою, оплачувати комунальні послуги, доглядати за лежачим тяжкохворим, а в разі смерті - поховати її. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) за угодою сторін складає 2000 грн. У пункті 16 Договору сторони визначили, що договір може бути припинено: в разі невиконання або неналежного виконання обов`язків набувачем - у судовому порядку, або зі смертю Відчужувача . Також, сторони підтвердили, що Договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено статтею 627 ЦК України та відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ Глави 52 Цивільного Кодексу України. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини 1 статті 209 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК). Відповідно до статті 745 ЦК договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (ст. 748 ЦК). Як передбачено частинами першою та другою статті 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Відповідно до статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню (ч. 1 ст. 756 ЦК). Аналогічні положення закріплені у пунктах 16-17 Договору (а.с. 35 зворотній бік). Позивач вказує, що відповідач з моменту укладення договору не виконує його умови, зокрема не забезпечує продуктами харчування та ліками, не прибирає, не допомагає готувати їжу, а з червня 2021 року і зовсім відмовилася спілкуватися, заявивши, що не бажає доглядати позивача, а тому усе це позивач вимушена робити сама або просити сторонню особу допомогти. Зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які показали, кожна окремо, що [PERSON] , яка є самотньою та хворою людиною похилого віку, самостійно ходить до магазинів та аптек, до неї ніхто не приходить доглядати її, вони за її проханням регулярно купують їй ліки та продукти харчування, допомагають по господарству. Також, вони були свідками конфлікту між позивачем та відповідачем, і остання кожного разу при зустрічі з ними ображала позивача, висловлювалася в її бік образливими словами і посилалася на небажання здійснювати догляд позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідач відзив та свої докази на спростування доводів та доказів сторони позивача не надала, а тому суд виходить з доказів, які надані позивачем. Судом встановлено, що відповідач не виконує умови укладеного між нею та позивачем договору довічного утримання, зокрема, не відвідує позивача тривалий час, не допомагає при хворобі, жодного догляду за нею не здійснює, чим не виконує відповідні умови договору, передбачені пунктами 7, 8. Відповідно до договору довічного утримання виконання обов`язків набувачем є безумовним, тобто не ставиться в залежність від наявності відповідного звернення відчужувача чи інших причин, що набувач вважатиме об`єктивними для можливого невиконання договору. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним розпоряджень позивача, зазначених у договорі (в матеріалах справи відсутні дані, що свідчать про протилежне). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в частині розірвання договору довічного утримання. Що стосується вимоги про зняття заборони на відчуження нерухомого майна, суд виходить з наступного. Відповідно до копії Договору довічного утримання, укладеного 09.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] , приватним нотаріусом вчинено посвідчувальний напис про заборону відчуження зазначеного у Договорі майна: квартири, яка належить [PERSON] до припинення договору (а.с. 35 зворотній бік). Згідно з п. 2 Глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5 та зареєстрованого за № 282/20595 (далі - порядок), заборона відчуження майна накладається при посвідченні договору довічного утримання (догляду). Нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору (пункт 5 Глави 15 Порядку). Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Виходячи зі змісту положень ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший орган та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу. Судовий захист повинен сприяти відновленню порушеного права особи, яка звернулася за таким захистом. Отже, на думку суду, є безпідставними вимоги позивача про те, що слід застосувати наслідки розірвання договору, а саме повернути сторони до початкового положення, оскільки саме за законом позивач набуває право власності на нерухоме майно, яке нею передане набувачу за договором, в разі розірвання договору довічного утримання. Реєстрація права власності на нерухоме майно за відчужувачем (в даному випадку [PERSON] ) після розірвання договору довічного утримання здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на підставі цього судового рішення. Таким чином, з огляду на імперативні приписи законодавства в частині обов`язку нотаріуса зняти заборону відчуження на підставі судового рішення про розірвання договору довічного утримання, враховуючи задоволення позовної вимоги про розірвання такого договору, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині зняття заборони відчуження нерухомого майна та повернення сторін до початкового положення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн., сплачений позивачем при подачі позову (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: partial