Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Корсунь-Шевченківської міської ради, про визнання договору удаваним та припинення стягнення аліментів. З позовної заяви вбачається, що перед розірванням шлюбу, 07.07.2016 між сторонами було укладено договір дарування будинку, відповідно до якого [PERSON] передав безоплатно у власність свого малолітнього сина [PERSON] Ѕ належних йому 7/10 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іншу половину своєї частки у будинку позивач подарував своєму старшому неповнолітньому сину [PERSON] . Даний договір було укладено у зв`язку з досягненням домовленостей між сторонами справи, згідно з якими позивач укладає договір дарування належної йому нерухомості на користь малолітнього сина [PERSON] в рахунок майбутніх аліментів, а відповідач не має до нього відповідних претензій. Відповідач у 2019 році звернулася до суду з позовом про позбавлення позивача батьківських прав відносно їхнього спільного малолітнього сина [PERSON] та стягнення аліментів на його утримання. Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області позов задоволено. З цих підстав позивач звернувся до суду та просить: - визнати договір дарування будинку від 07.07.2016 в частині дарування [PERSON] Ѕ належних [PERSON] 7/10 частки права власності на житловий будинок із надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] удаваним правочином, визнавши його договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права приватної власності на нерухоме майно; - припинити стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі ј частини заробітку, але не не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що стягується з [PERSON] на підставі рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22.04.2021. Ухвалою від 30.08.2021 відкрито провадження у справі, сторони повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами загального позовного провадження та за клопотанням позивача витребувано у відповідача копію оскаржуваного договору дарування. Відповідач подала відзив на позовну заяву, у якому вказала, що позов не визнає та вважає його намаганням [PERSON] уникнути обов`язку зі сплати аліментів на утримання сина. Відповідач стверджує, що відповідно до умов договору дарування від 07.07.2016 [PERSON] передав безоплатно у власність своїх дітей [PERSON] та [PERSON] в рівних частках 7/10 належної позивачу частки у праві власності на житловий будинок із надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно з умовами вказаного договору сторони засвідчили, що укладення цього договору не пов`язане з виконанням будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому, а саме дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторони договору засвідчили, що у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються дарування 7/10 частки житлового будинку з надвірними спорудами. Будь які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображаються у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. Договір був прочитаний сторонами до його підписання. Сторони підтвердили відсутність заперечень щодо кожної з умов цього договору, а також те, що кожна із сторін однаково розуміє значення умов договору та його правові наслідки, про що засвідчили підписами на цьому договорі. Обдарованими за спірним договором є спільний син сторін [PERSON] та син позивача від попереднього шлюбу [PERSON] , з якими на момент укладення договору проживала лише відповідач. Відповідач звертає увагу, що позивач за змістом позову просить визнати удаваним укладений правочин в частині дарування нерухомості лише сину [PERSON] , визнавши цей правочин договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права приватної власності на нерухоме майно. Водночас, з позову не вбачається у якій частині удаваність правочину щодо відмови від аліментів стосується іншого обдарованого за цим же договором старшого сина позивача від першого шлюбу. Також відповідач вказує, що позивачем без поважної причини пропущено строк позовної давності в один рік, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування. З дати укладення спірного договору до відкриття провадження у даній справі пройшло більше п`яти років. Разом з тим позивач дізнався про імовірне порушення свого права ще 24.07.2020 від Замостянського ВДВС ГТУЮ у м. Вінниці на стадії стягнення з нього аліментів. На виконання ухвали суду разом із відзивом на позов відповідач надала копію оскаржуваного договору дарування. У подальшому судом за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача повнолітнього сина позивача [PERSON] , так як останній є стороною договору дарування будинку від 07.07.2016, питання про удаваність якого ставиться у позовних вимогах. Відповідно до змісту наданих третьою особою [PERSON] письмових пояснень останній зазначив, що з моменту укладення шлюбу між сторонами та по даний час він разом з відповідачем та меншим братом [PERSON] проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] . Його батько [PERSON] 07.07.2016 уклав договір дарування, яким передав безоплатно у власність своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частках 7/10 частки права власності на вище зазначений житловий будинок. За час проживання сторонами однією сім`єю він неодноразово чув, що батько мав намір подарувати дітям свою частину вказаного будинку. Жодних розмов між сторонами справи щодо відмови [PERSON] від аліментів не було. З огляду на викладене третя особа [PERSON] просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Учасники справи належним чином були повідомлені про дату, час та місце слухання справи. Представник позивача адвокат Мишковська Т.М., яка брала участь у судовому засіданні дистанційно, позовні вимоги підтримала. Зазначила, що укладений договір слід визнати удаваним в частині дарування на користь сина [PERSON] , оскільки позивач подарував єдине наявне у нього житло. Звертала увагу, що відповідач тривалий час після укладення спірного договору не зверталася до суду з позовом щодо сплати аліментів, подавши при цьому позов через 4 роки після спливу позовної давності для оскарження договору дарування. Оскільки відповідач раніше не заявляла аргументів щодо спливу позовної давності, то представник у судовому засіданні усно заявила клопотання про поновлення строків позовної давності. Відповідач підтримала свою позицію щодо позову, висловлену у поданому нею відзиві. Зазначила, що будь яких інших домовленостей, крім викладених у договорі дарування, з позивачем не мала. Позивач ніколи не пропонував укласти будь-який інший договір. Відповідач сподівалася, що позивач буде добровільно утримувати своїх дітей, проте [PERSON] не бажав брати участь у вихованні та утриманні дітей. З огляду на це відповідач у 2019 році звернулася до суду з позовом про позбавлення позивача батьківських прав щодо спільного сина [PERSON] , та одночасно заявила вимоги про стягнення аліментів. Відповідач звертала увагу суду на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду з позовом про оскарження договору дарування. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник органу опіки та піклування Корсунь-Шевченківської міської ради у судовому засіданні зазначила, що позивач раніше був позбавлений батьківських прав щодо старшого сина [PERSON] . Після укладення шлюбу між сторонами справи саме відповідач була ініціатором того, щоб син позивача від попереднього шлюбу виховувався в сім`ї, та саме відповідач створила умови, за яких було відновлено батьківські права позивача щодо старшого сина. Жодного разу позивач [PERSON] не звертався до органу опіки та піклування з питання укладення договору про припинення права на аліменти щодо малолітнього сина [PERSON] . Позивач давно поїхав на проживання до іншої місцевості та не переймався долею як старшого сина від попереднього шлюбу [PERSON] , так і долею меншого спільного з відповідачем сина [PERSON] . Саме відповідач самостійно виховувала двох дітей, проживаючи з ними у спірному будинку. Представник не вбачала підстав для задоволення вимог позивача, оскільки в жодному документі не зафіксовано, що дарування спірного будинку відбувається в рахунок відмови у подальшому стягувати аліменти на утримання дитини. При вирішенні справи покладалася на розсуд суду. Третя особа [PERSON] відповідно до змісту письмових пояснень розгляд справи просив проводити без його участі, у задоволенні позову просив відмовити. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Відповідно до змісту Договору дарування будинку від 07.07.2016, посвідченого приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського нотаріального округу Митрофановою Л.П., зареєстрованого у реєстрі за № 766, позивач [PERSON] ( [PERSON] ), перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно і розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомленим нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють договір дарування, передав безоплатно у власність (подарував) малолітньому синові [PERSON] та неповнолітньому синові [PERSON] (Обдаровані) в рівних частках належні позивачу на праві приватної власності 7/10 (сім десятих) частки у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сторони оцінили цей дар у 77975,54 грн. (п. 4 договору). Ринкова вартість 7/10 частки будинку також дорівнює 77975,54 грн. (п. 5 договору). Умовами договору передбачено, що [PERSON] (крім іншого) свідчить, що: - укладання цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваними будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому; - дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (п. 7 договору). Відповідно до п. 8 договору сторони договору підтвердили, що: - вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; - укладання договору відповідає їх інтересам; - волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; - умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; - договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Сторони договору засвідчили, що у тексті договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються дарування 7/10 частки житлового будинку з надвірними спорудами. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення (п. 10 договору). Також сторони підтвердили відсутність у них заперечень щодо кожної з умов цього договору, а також те, що кожна із сторін однаково розуміє значення умов договору та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі (п. 15 договору) (а.с. 56-57). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №\~63024651, сформованої 07.07.2016, за [PERSON] було зареєстровано 7/20 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 58). Відповідач [PERSON] разом з малолітнім спільним з позивачем сином [PERSON] , [INFO] та сином позивача від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] , проживають у [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, виданої виконавчим комітетом Корсунь-Шевченківської міської ради 17.03.2021 (а.с. 59). Відповідно до положень частин 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22.04.2021 по справі № 699/942/19 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду від 15.07.2016, яке набрало законної сили 01.08.2016, шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22.04.2021 по справі № 699/942/19 [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 12-18). Установивши указані обставини суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.\~1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 190 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу\~органу опіки\~та піклування можуть\~укласти договір\~про припинення\~права на\~аліменти для\~дитини у\~зв`язку\~з передачею\~права власності\~на нерухоме\~майно (житловий\~будинок,\~квартиру,\~земельну ділянку\~тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Укладення договору\~не звільняє\~того з\~батьків,\~хто проживає\~окремо,\~від обов`язку\~брати участь\~у додаткових\~витратах на\~дитину. За позовом відчужувача нерухомого майна такий договір може бути розірваний у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов`язку по її утриманню. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як встановлено судом, 07.07.2016 позивачем як дарувальником було укладено договір дарування будинку на користь своїх двох синів. На підтвердження удаваності зазначеного договору сторона позивача зазначає лише про наявність інших домовленостей між сторонами справи, проте належних доказів наявності таких домовленостей матеріали справи не містять. Суд звертає увагу на позицію позивача [PERSON] , викладену в описовій частині судового рішення від 22.04.2021 у справі № 699/942/19 про позбавлення позивача батьківських прав щодо сина [PERSON] та стягнення на утримання останнього аліментів. Так, у рішенні зазначено: «Представник відповідача адвокат Мишковська Т.М. позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, оскільки вимога про позбавлення батьківських прав є необґрунтованою. Що стосується стягнення аліментів на утримання дитини, то відповідач подарував\~7/10 будинковолодіння своїм дітям, що позбавляє право позивача на стягнення аліментів. Відповідач не приймає участі у вихованні сина [PERSON] через неприязні відносини з позивачем. Договір дарування не має застережень щодо аліментів…» (а.с. 13). Таким чином, у межах іншого судового провадження, участь у якому брала у якості представника [PERSON] його нинішній представник адвокат Мишковська Т.М., сторона позивача фактично визнала, що спірний будинок позивачем був саме подарований своїм синам. Також сторона позивача була добре обізнана на час розгляду справи № 699/942/19, що спірний договір дарування не містить застережень щодо аліментів. Крім того, як зазначено в ч. 1 ст. 190 СК України, договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно може бути укладений виключно з дозволу органу опіки та піклування. Позивач не надав доказів того, що він звертався до відповідного органу опіки та піклування з метою отримання такого дозволу, а третя особа у справі - представник органу опіки та піклування стверджувала, що таких звернень не було. Також суд звертає увагу, що позивач уклав один договір на користь своїх двох синів. З договору не вбачається, що позивач в межах одного правочину мав різні мотиви щодо укладення договору стосовно кожного з синів, а умови цього договору щодо кожного з синів були однаковими. Обидва сини: і [PERSON] , і [PERSON] , в рівних частинах набули право власності на 7/10 частин спірного домоволодіння. При цьому, заявляючи позовні вимоги щодо удаваності правочину в частині дарування частки нерухомості на користь сина [PERSON] , позивач жодним чином не оспорює договір в частині дарування частки нерухомості на користь сина [PERSON] . Згідно з приписами ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що сторони мали будь-які домовленості щодо укладення між ними договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Крім того, наявні у справі докази свідчать, що позивач був обізнаний про всі умови укладеного ним на користь своїх двох синів договору дарування будинку від 07.07.2016, а також розумів наслідки його укладення. Саме по собі бажання позивача уникнути обов`язку сплачувати аліменти на користь сина [PERSON] не є підставою для визнання удаваним договору дарування будинку в частині безоплатної передачі позивачем у власність цього сина [PERSON] частини будинку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з його безпідставністю. Щодо доводів відповідача про сплив строків позовної давності суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] під час судового засідання 18.04.2022 просила суд застосувати строк позовної давності. Представник позивача у цьому ж засіданні оголосила усну заяву про поновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] звернулася з позовом про стягнення аліментів у 2019 році, тобто вже після спливу строку позовної давності щодо оскарження укладеного договору дарування. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через його безпідставність, відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Розподіл судових витрат слід провести відповідно до присів ст. 141 ЦПК України, а саме залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed