Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

14 травня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне об`єднання» про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] , що знаходиться у спільній частковій власності, в якій просить визначити порядок користування вказаною квартирою наступним чином: виділити в користування [PERSON] жилу кімнату № 4 на плані технічного паспорту площею 11,3 кв.м.; виділити в користування [PERSON] та малолітній доньці [PERSON] жилу кімнату № 5 на плані технічного паспорту площею 11,4 кв.м; два коридори, санвузол та кухню-їдальню залишити у спільному користуванні. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що 14 липня 2018 року між ним та відповідачем був укладений шлюб. Сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . В Южноукраїнському міському суді Миколаївської області перебуває позов відповідача про розірвання шлюбу. 28 грудня 2020 року їх сім`я шляхом приватизації по 1/3 частці йому, дружині та доньці, у власність отримала двохкімнату квартиру за адресою: [ADDRESS] . У нього із відповідачем виникають конфлікти з приводу користування квартирою, а оскільки він не має іншого житла, то змушений проживати разом. Спірна квартира складається із двох кімнат житловою площею 22,7 кв.м. та приміщень: два коридори, санвузол та кухня-їдальня. Загальна площа квартири - 58,5 кв.м. Власники житла не можуть досягнути згоди щодо порядку користування жилим приміщеннями спільної квартири. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились. Представник позивача надіслала заяву про проведення судового засідання без її та без участі позивача. Позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача надав заяву про проведення судового засідання без його участі та без участі відповідача, просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, раніше надавав суду заяву із проханням розглядати справу без участі представника. Розгляд справи проведено без учасників судового процесу з урахуванням положень ч.1 ст.223 ЦПК України. Дослідивши докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14 липня 2018 року Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №114. Після укладення шлюбу чоловікові та дружині присвоєні прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно /а.с. 8/. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] /а.с. 9/. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності та Інформації з Державного реєстру речових прв на нерухоме майно /а.с. 12-13, 14/ [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , розмір частки кожного - по 1/3. Підстава для державної реєстрації: свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер: [NUMBER] , видане 28 грудня 2020 року, видавник: Южноукраїнська міська рада Миколаївської області. Згідно копії довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) станом на 30 квітня 2021 року /а.с. 15/ в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (квартиронаймач), [PERSON] (дружина) та [PERSON] (дочка). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільною частковою власністю сторін, загальною площею 58,5 кв.м., має жилу площу 22,7 кв.м. і складається з двох жилих кімнат площею 11,3 кв.м. та 11,4 кв.м., а також коридору - 8,3 кв.м., коридору -2,9 кв.м., санвузла - 4,7 кв.м та кухні-їдальні - 19,9 кв. м /а.с. 10-11/. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За правилами ст.ст. 356, 257 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Тобто, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість, а тому рішення суду не може підмінити її собою. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Частиною 1 ст. 369 ЦК України закріплено, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З роз`яснень, наданих у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику за позовами про захист приватної власності» (з послідуючими змінами та доповненнями) вбачається, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. В правовій позиції від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України роз`яснив наступне, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, саме співвласниками, а не іншими особами, які до названих осіб не належать, наприклад їх діти, але з інших, передбачених законом підстав, користуються житлом наряду з тими. При цьому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. На підставі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частинами 1 та 4 статті 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 47 ЖК України встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Відповідно до ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. При передачі громадянам житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі. Жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі (частина друга статті 50). Згідно положень ч.2 ст.50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. В запропонованому позивачем порядку користування, де жила площа спірної квартири 22,7 кв.м., на [PERSON] припадає 11,3 кв. м., а на [PERSON] та [PERSON] - 11,4 кв. м. Запропонований позивачем варіант визначення порядку користування спірним жилим приміщенням не відповідає вимогам ЖК України, оскільки визначаючи порядок користування спірною квартирою, суд враховує кількість власників квартири, їх стать і вік, кровну спорідненість, жилу площу квартири. В даному варіанті вбачається значне відхилення від ідеальних часток, які належать співвласникам спірної квартири на 1/3 частину, тому зазначений варіант встановлення порядку користування спірною квартирою призведе до штучного погіршення житлових умов осіб, що в ньому проживають, зокрема, спільної доньки сторін, та викличе необхідність постановки їх на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спільне користування квартирою в запропонованому позивачем порядку неможливе, інших варіантів користування жилим приміщенням учасниками справи надано не було. Судовий збір в сумі 908 грн., від сплати якого, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач був звільнений, компенсувати рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed