Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

Позивачка, просить ухвалити рішення, яким: визнати право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить: А- житловий будинок, загальною площею 77.8 кв. м., житловою площею 57.5 кв. м.; Б- літня кухня, загальною площею 15.5 кв. м.; Б-1- сарай, загальною площею 13.5 кв. м.; Б-2- стайня, загальною площею 18.1 кв. м.; В- вбиральня, загальною площею 1.4 кв. м.; Г- сарай, загальною площею 10.0 кв. м.; №1- криниця, 5.0 м. п.; №2 - ворота, загальною площею 5.8 кв. м.; №3 - огорожа, загальною площею 38.5 кв. м.; №4- огорожа, загальною площею 33.0 кв. м., як спільну сумісну власність подружжя за [PERSON] , [INFO] ; визнати право власності на 1/8 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] до складу якого входить: А- житловий будинок, загальною площею 77.8 кв. п., житловою площею 57.5 кв. м.; Б- літня кухня, загальною площею 15.5 кв. м.; Б-1- сарай, загальною площею 13.5 кв. м,; Б-2- стайня, загальною площею 18.1 кв. м.; В- вбиральня, загальною площею 1.4 кв. м.; Г- сарай, загальною площею 10.0 кв. м.; №1- криниця, 5.0 м. п.; №2 -ворота, загальною площею 5.8 кв. м.: №3- огорожа, загальною площею 38.5 кв. м.; №4- огорожа, загальною площею 33.0 кв. м., як обов`язкову частку, незалежно від наявності заповіту, в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка - [PERSON] (дата смерті - [INFO] ), за [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивує тим , що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] . До дня смерті він постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виданою Тяпчанським старостинським органом Долинської міської ради 03.01.2021 №151. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за вищевказаною адресою (А- житловий будинок, загальною площею 77.8 кв. м., житловою площею 57.5 кв. м.; Б- літня кухня, загальною площею кв. м.; Б-1- сарай, загальною площею 13.5 кв. м.; Б-2- стайня, загальною площею 18.1 кв м.; В- вбиральня, загальною площею 1.4 кв. м.; Г- сарай, загальною площею 10.0 кв. м.; №1- криниця, 5.0 м. п.; №2 -ворота, загальною площею 5.8 кв. м.; №3- огорожа, загальною площею 38.5 кв. м.; №4- огорожа, загальною площею 33.0 кв. м.). Загальна інвентаризаційна вартість майна становить 184 150,00 гривень. Рішенням Тяпчанської сільської ради народних депутатів від 18.12.1993 було передано у приватну власність її померлому чоловіку земельну ділянку, загальною площею 0.4153 га., на якій розташоване вищезгадане домоволодіння. Звернувшись, у законний термін, до приватного нотаріуса Барабаш Р.С., з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності після смерті її чоловіка, їй було відмовлено, оскільки відсутні документи права власності та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності. Окрім неї до нотаріуса звернувся також [PERSON] , [INFO] , оскільки у нього є заповіт від 05.08.2019 , який написав її чоловік. Інші спадкоємці не зверталися до нотаріуса у законний строк для видачі свідоцтва про право власності після смерті [PERSON] , та на спадщину не претендують. Вона має право на Ѕ частки від спадщини, яка належала їй та її чоловікові при його житті. Вважається, що кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. ЇЇ чоловік [PERSON] мав право розпорядитися тільки 1/2 часткою спільної сумісної власності. Відповідно до заповіту, який був написаний її померлим чоловіком, його частка становить також 1/2, яку він виявив бажання передати відповідачу. Тому обов`язкова частка, на яку вона має право претендувати, незалежно від наявності заповіту становить - 1/8. Враховуючи це, розмір спадщини, яку вона має право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя її чоловіка становить в загальному - 5/8 частки від всієї спадщини яка відкрилася після його смерті. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому Законом порядку, причини своєї неявки не повідомила. Представник позивачки - адвокат Білянський Н.С., (ордер серії АТ №1018117 а.с.28) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме визнав позовні вимоги позивачки в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, які знаходяться за адресою [ADDRESS] , як частку в спільній сумісній власності подружжя.В частині визнання за мамою, [PERSON] , права власності на 1/8 частку житлового будинку як обов`язкову частку, заперечив, оскільки його померлий батько [PERSON] мав право розпорядитись своєю часткою( 1/2 будинковолодіння) на свій розсуд, що він і зробив склавши заповіт на його користь. Крім нього у батьків за час шлюбу народились ще три дочки - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які з заявами про прийняття спадщини після смерті батька, не звертались. Просив позов задоволити частково. Суд вислухавши пояснення учасників процесу, які з`явились в судове засідання,оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних для вирішення спору. Позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного: Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до вимог ст.392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 «Прикінцевих положень» СК вбачається, що СК набув чинності з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ними чинності. Отже, правовий режим майна подружжя регулюється нормативними актами, які були чинними на момент створення або придбання такого майна. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, підлягають з`ясуванню та оцінюються судом записи у погосподарських книгах, ухвалені органами місцевого самоврядування рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічний паспорт на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно копії свідоцтва про одруження - [PERSON] та [PERSON] з 11 вересня 1965 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8). Копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.03.2020, підтверджує, що [PERSON] , помер [INFO] (а.с.7). Довідка №126, видана Тяпчанським старостинським округом Долинської міської ради Івано-Франківської області 08.09.2021 (а.с.10) свідчить про те, що згідно погосподарської книги №2 за 2016-2023 роки, номер об`єкта погосподарського обліку [NUMBER], [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] (а.с.10). З технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с.11-13) судом встановлено, що будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було побудовано в 1980 році, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі позивачки [PERSON] та померлого [PERSON] . Майнові відносини, які виникли між подружжям після реєстрації шлюбу на момент побудови даного житлового будинку регулювались Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР. Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Між [PERSON] та [PERSON] не було укладено договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а за життя спадкодавець не встиг виділити свою частку у спільному майні та отримати на неї правовстановлюючий документ. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. У матеріалах справи відсутні дані щодо письмових домовленостей співвласників про визначення часток, а тому суд дійшов висновку про рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя на спірне будинковолодіння. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з положеннями ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Ч.2 ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад. Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1980 рік) регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 620/480/17 (провадження № 61-45455св18). Судова практика, що склалась після зміни законодавства в частині реєстрації прав власності на нерухоме майно в сільській місцевості, стала на захист прав власників такого майна та їх спадкоємців. Так, згідно з Інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та\\або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в по господарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з по господарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Відтак, судом установлено, що [PERSON] за життя, відповідно до вимог чинного на той час законодавства, набув право власності на жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Статтями 34,71 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Згідно з повідомлення приватного нотаріуса Калуського нотаріального округу Барабаш Р.С. за №207/01-16 від 06 жовтня 2021 року, для видачі свідоцтво на право власності на спадщину після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , [PERSON] необхідно надати документи власності на спадкове майно , так як документ власності відсутній на майно за померлим (а.с.23 ). На підставі викладеного, враховуючи, що будинок за адресою: [ADDRESS] був побудований [PERSON] та [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу, тобто був об`єктом їхньої спільної сумісної власності, кожен з них мав право на 1/2 частину вказаного будинку, суд вважає за можливе задоволити позовні вимоги та визнати житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя у житловому будинку з погосподарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги в частині визнання права власності на обов`язкову частку в спадщині підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного: Згідно з ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ст.1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Ст.1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ст.1261 ЦК України, передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Визначення поняття непрацездатної особи міститься в ч.3 ст.75 СК України та в ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідно до довідки №126, виданої Тяпчанським старостинським округом Долинської міської ради Івано-Франківської області 08.09.2021 (а.с.10) згідно погосподарської книги №2 за 2016-2023 роки, номер об`єкта погосподарського обліку [NUMBER], [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] (а.с.10). Як встановлено у судовому засіданні і не заперечується сторонами по справі, спірний житловий будинок набутий подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу , тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] підтверджує, що [PERSON] , помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина, в склад якої входить Ѕ частка будинковолодіння по [ADDRESS] . Відповідно до копії заповіту, посвідченого 05.08.2019 секретарем Тяпчанської сільської ради І.Мельникович., зареєстрованого в реєстрі за №30, [PERSON] , все своє майно, де б не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповідає [PERSON] , [INFO] . Позивачка по справі [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] . На момент відкриття спадщини вона була пенсіонером, тобто, на момент смерті чоловіка [PERSON] позивачка мала статус «непрацездатної особи», що відноситься до переліку осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадкуванні. При цьому при розрахунку обов`язкової частки у спадщині слід виходити з того, що розмір усієї спадщини береться за одиницю, а частка спадкоємця за законом визначається шляхом поділу усієї спадщини на кількість спадкоємців за законом, які закликаються до спадкування, тобто тих, на користь яких відкрилася спадщина. При вирахуванні розміру обов`язкової частки припускається, що заповіту взагалі немає, а відтак враховуються частки усіх без винятку спадкоємців, закликаних до спадкування за законом, тобто тих, які були в живих на час відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК). Станом на час відкриття спадщини, в разі відсутності заповіту, спадкоємцями першої черги за Законом, мали б бути дружина спадкодавця [PERSON] , (копія свідоцтва про одруження [NUMBER] а.с.8) та діти спадкодавця: [PERSON] (копія свідоцтва про народження [NUMBER] а.с.53, копія свідоцтва про одруження [NUMBER] а.с.53) , [PERSON] (копія свідоцтва про народження [NUMBER] а.с.55 , копія свідоцтва про одруження [NUMBER] а.с.56), [PERSON] (копія свідоцтва про народження [NUMBER] а.с.54), [PERSON] (копія свідоцтва про народження [NUMBER] а.с.51 , копія свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] а.с.52). Тому розмір обов`язкової частки позивачки [PERSON] у спадщині , що складається з Ѕ частки спірного будинковолодіння , становить 1/10 частини її частки, а саме 1/2 частини від тієї частки (1/5 частки), яку мала б успадкувати [PERSON] за законом за відсутності заповіту, що відповідно становить 1/20 частку цілого житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено в судовому засіданні позивачка [PERSON] , 29 вересня 2020 року звернувся до приватного нотаріуса Калуського нотаріального округу Барабаш Р.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності, однак нотаріусом їй відмовлено у видачі даних свідоцтв у зв`язку з відсутністю документів які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. Зміст правовідносин в даному випадку полягає у тому, що позивачка має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] у порядку передбаченому ст.1241 ЦК України. Однак, відсутність документів, що засвідчують право власності померлого [PERSON] , на нерухоме майно та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позбавляють позивачку можливості оформити належне їй право на обов`язкову частку у спадщині в нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса не припиняє права спадкоємця на обов`язкову частку у спадщині, а її право в такому випадку підлягає судовому захисту. Копія технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок в [ADDRESS] (а.с.11-13) свідчить про те, що будинковолодіння складається: з житлового будинку загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 57,5 кв.м., допоміжною площею 20,3 кв.м. (літ.А); літньої кухні (літ.Б); сараю (літ.Б1); стайні (літ.Б2); вбиральні (літ. В); сараю ( літ. Г ); криниці ( №1); воріт (№2); огорожі ( №3); огорожі ( №4). Довідка №492 видана Івано-Франківським ОБТІ 16.11.2020 (а.с.19) свідчить про те, що реєстрація права власності на домоволодіння по [ADDRESS] в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не проводилась. Загальна інвентаризаційна вартість майна становить 184150 грн. На підставі викладеного, ст. 58 Конституції України ст.ст 60,61,75 СК України , ст.ст. 22,28 Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 № 2006-VII , ст.ст. 355,368, 370, 392, 1217, 1218, 1222, 1226, 1233, 1241, 1261 ЦК України,

Outcome: dismissed