Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Позов аргументує тим, що вона є власником зазначеного будинку. Разом з нею у вказаному бидинку зареєстровані [PERSON] відповідач по справі, та онуки [PERSON] , [PERSON] . Відповідач є її колишнім зятем. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 року шлюб між ним та дочкою позивачки розірвано. З 2017 року в будинку [PERSON] не проживає, його особисті речі у ньому відсутні. Наявність реєстрації вiдповiдача у належному їй будинку створює їй перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, вимагає додаткових витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у житловому будинку. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання відвовідач не бажає. Ухвалою від 15 листопада 2021 року постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явився і не подав до суду відзиву, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи, причини неявки в судове засідання не повідомив, тому суд відповідно до ст.280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК\~України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що позивач є власником 5/6 часток житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування частки будинку від 11.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Зеленським В.В., що підтверджується копією договору дарування частки будинку від 11.08.2006 і копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Також позивач є власником 1/6 частки вказаного житла на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори Варавою Н.П. від 08.08.2006, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 08.08.2006 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 4-7). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Ніжинської міської ради, №2488 від 18.08.2021 за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.8). Реєстрація місця проживання відповідача за вказаною адресою підтверджується також інформацією відділу адміністративно-дозвільних процедур виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області № 06-10/1270 від 10.11.2021 (а.с. 16). Незважаючи на реєстрацію за зазначеною адресою, відповідач, починаючи з 2017 року, не мешкає у вказаному будинку, що підтверджується актом про непроживання особи в житловому будинку від 21.10.2021 (а.с.11). Доказів наявності перешкод для проживання відповідача у вказаному будинку матеріали справи не містять. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. \~ \~ \~ \~Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов`язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, 386, 391 ЦК України. Так, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення. За змістом норм статей 64, 156 ЖК Української РСР, статті 405 ЦК України право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не є членом сім`ї власника житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] , оскільки на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року шлюб між ним та дочкою позивача розірвано (а.с.12). Позивач набула право власності на вказаний будинок у серпні 2006 року. Відповідач зареєстрований в указаному будинку, але не проживаює у ньому з 2017 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача позивач змушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються вiдповiдно до кількостi зареєстрованих ociб. Суд вважає, що відсутність родинного споріднення та сімейних відносин між позивачем і відповідачем, а також фактична відсутність відповідача у будинку з 2017 року, що свідчить про фактичну втрату ним інтересу до вказаного житла, в сукупності є істотною обставиною, яка дає суду підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Обставин для відмови у задоволенні позову та таких, які б свідчили про наявність достатніх підстав для обмеження [PERSON] , як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved