Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

10 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи Департамент адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради і [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2022 року розгляд справи було відкладено і визначено дату розгляду 15 квітня 2022 року. Позивач у своєму позові посилалася на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить будинок [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстрований і проживає відповідач, [PERSON] , з яким її дочка третя особа, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2007 року, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року. За час спільного проживання відповідача із [PERSON] вони проживали у спірному будинку. Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється звільнити домоволодіння та добровільно знятися з реєстрації. Таким чином, відповідач мав право користуватися спірним домоволодінням зі згоди позивача, але після розірвання шлюбу підстави для проживання [PERSON] припинилися, тобто, право на сервітут припинено. Само по собі небажання відповідача виселятися та зніматися з реєстрації добровільно порушує права позивача. Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням; усунути перешкоди у користування домоволодінням [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] зі спірного домоволодіння та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Відповідачеві у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Третій особі [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду подано не було. Третій особі Департаментові адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду подано не було. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 травня 2001 року, посвідченого Другою дніпропетровської державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-681, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року шлюб, зареєстрований 18 серпня 2007 року, між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 12-14). Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до довідки № 3661 від 22 березня 2021 року, виданої Департаментом адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у буд. [ADDRESS] зареєстровано відповідача, [PERSON] (а.с. 11). На підставі ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.\~317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК Української\~РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317\~ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст.\~391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав, якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Крім того, позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні більше одного року без поважних причин. Суд не приймає як належний доказ акт від 19 вересня 2021 року, затверджений головою квартального комітету № 22, яким встановлено, що відповідач у спірному житловому будинку на момент обстеження 19 вересня 2021 року не проживає, його речей у будинку немає (а.с. 16), оскільки у позовній заяві [PERSON] стверджує, що [PERSON] проживає у спірному будинку, добровільно виїхати відмовляється, що є підставою для заявленої нею позовної вимоги про його виселення. Разом з тим, суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є її не проживання без поважних причин протягом певного періоду часу у житловому приміщенні, що спростовується твердженнями позивача, викладеними нею у позовній заяві. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачеві слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині виселення відповідача із житлового приміщення [ADDRESS] суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Судом встановлено та не спростовано позивачем, що відповідач [PERSON] вселився та був зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї та за згодою власника, відповідач з 22 лютого 2007 року зареєстрований, а з січня 2009 року постійно проживає у спірному будинку, тобто він має сталий зв`язок із будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Про наявність іншого житла, яке на праві власності чи праві користування відповідач має, стороною позивача не зазначено, доказів цьому судові не надано. Суд приходить до висновку, що у даній справі необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на спірний житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, який вже не є членом сім`ї власника житла, проте зареєстрований у ньому, тому, не заслуговують на увагу доводи позивача щодо переваги її інтересів, як власника житла, над інтересами відповідача. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині виселення [PERSON] зі спірного житлового будинку задоволенню також не підлягають. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у розмірі 1\~984 грн. 80 коп., сплачений [PERSON] (а.с. 1, 2), слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed