Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до Комунального підприємства «Одескомунтранс» (далі - КП «Одескомунтранс»), посилаючись на те, що 14 вересня 2018 року на підставі наказу від 13 вересня 2018 року за № 415/2018 він був прийнятий на роботу в КП «Одескомунтранс» на посаду начальника автоколони №2. 01 березня 2019 року на підставі наказу від 01 березня 2019 року № 164/2019 він був переведений на посаду головного інженера КП «Одескомунтранс» 07 квітня 2021 ро наказом КП «Одескомунтранс» № 27/2021 від 07 квітня 2021 року він був звільнений з роботи відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Позивач зазначав, що під час звільнення йому було нараховано, але не виплачено в день звільнення 35510,02 грн., а саме 2133,58 грн. - заробітна плата за період з 01 квітня 2021 року по 06 квітня 2021 року; 18875,04 грн.- компенсація за 48 днів невикористаної відпустки; 26,98 грн.- індексація заробітної плати. Крім того, при звільнені йому також не була нарахована заробітна плата за один робочий день, а саме 07 квітня 2021 року з урахуванням індексації заробітної плати та оплати одного дня невикористаної щорічної відпустки у розмірі 933,36 грн. Вказував, що відповідач в період з квітня 2021 року по липень 2021 року частково погасив заборгованість по заробітної платі в розмірі 26173,89 грн., виплатив йому 07 квітня 2021 року - 3220,00 грн.; 13 квітня 2021 року - 2953,89 грн.; 21 квітня 2021 року - 5000,00 грн.; 18 травня 2021 року - 5000,00 грн.; 07 червня 2021 року - 5000,00 грн.: 05 липня 2021 року - 5000,00 грн. Отже загальна сума заборгованості по заробітної плати складає 10269,49 (9336,13 + 933,36) грн. Стверджував, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням погасити заборгованість по заробітної платі, але всі його звернення залишилися без відповіді. Посилаючись на порушення своїх прав, а також на вимоги ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, позивач просив суд стягнути з КП «Одескомунтранс» на його користь заборгованість по заробітної платі за період з 01 квітня 2021 року по 07 квітня 2021 року в розмірі 10269,49 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 66954,15 грн. та моральну шкоду. Ухвалою суду від 29 вересня 2021року по справі було відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання(т. 1 а.с. 85-86). Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року по справі було закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (т. 1 а.с. 162-163). Позивач в судовому засіданні позовні вимог підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надав відповідь на письмові пояснення та заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку (т. 1. а.с. 128-135, т. 2 а.с. 4-12 ). Представник відповідача, діючий за ордером від 25 квітня 2022 року, в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та просив суд задовольнити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у розмірі 10269,49 грн., в інший частині позовних вимог просив суд відмовити. Раніше надав письмові пояснення по справі, а також клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку (т. 1 а.с. 113-117, 156-165). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що КП «Одескомунтранс» є юридичною особою на діє на підставі Статуту (т. 1 а.с. 84). 14 вересня 2018 року на підставі наказу від 13 вересня 2018 року за № 415/2018 [PERSON] був прийнятий на роботу в КП «Одескомунтранс» на посаду начальника автоколони №2 (т. 1 а.с. 28). Згідно наказу від 01 березня 2019 року № 164/2019 позивач з 01 березня 2019 року був переведений на посаду головного інженера КП «Одескомунтранс» (т. 1 а.с. 21). 07 квітня 2021 року наказом КП «Одескомунтранс» № 27/2021 від 07 квітня 2021 року [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (т. 1 а.с. 29). Встановлено, що під час звільнення позивачу було нараховано, але не виплачено в день звільнення грошові кошти в розмірі 35510,02 грн., а саме 2133,58 грн. - заробітна плата за період з 01 квітня 2021 року по 06 квітня 2021 року; 18875,04 грн. - компенсація за 48 днів невикористаної відпустки; 26,98 грн. - індексація заробітної плати, що підтверджується розрахунком (т. 1 а.с. 18). Отже при звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Таким чином, суд вважає, що невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога останнього щодо їх виплати є трудовим спором між учасниками трудових правовідносин. В судовому засіданні було встановлено та відповідачем не заперечувалося, що станом на день звільнення позивача заборгованість по заробітній платі, яка підлягала виплаті позивачу, становить 35510,02 грн. В якості доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача по заробітній платі, позивачем до суду надано розрахунково-платіжна відомість за квітень 2021 року, відповідно до якої позивачу під час звільнення було нараховано, але не виплачено грошові кошти в розмірі 35510,02 грн., а саме 2133,58 грн. - заробітна плата за період з 01 квітня 2021 року по 06 квітня 2021 року; 18875,04 грн.- компенсація за 48 днів невикористаної відпустки; 26,98 грн.- індексація заробітної плати, що підтверджується розрахунком (т.1 а.с.18). Доказів, що спростовують зазначене матеріали справи не містить. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України була здійснена в день звільнення позивача виплата всіх сум, що належать останньому від підприємства. Отже, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача, відповідач в порушення вимог трудового законодавства не здійснив з ним повного розрахунку, хоча зобов`язаний був це зробити. Встановлено, що КП «Одескомунтранс» в період з квітня 2021 року по липень 2021 року частково погасив [PERSON] заборгованість по заробітної платі в розмірі 26173,89 грн., виплатив йому 07 квітня 2021 року - 3220,00 грн.; 13 квітня 2021 року - 2953,89 грн.; 21 квітня 2021 року - 5000,00 грн.; 18 травня 2021 року - 5000,00 грн.; 07 червня 2021 року - 5000,00 грн.: 05 липня 2021 року - 5000,00 грн., що підтверджується довідкою. Отже загальна сума заборгованості по заробітної плати на 06 липня 2022 року складала 10269,49 (9336,13 + 933,36) грн. З матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2021 року КП «Одескомунтранс» повністю виплатило [PERSON] заборгованість по заробітної платі в розмірі 10269,49 грн., з яких 933,36 грн. заробітна плата за 07 квітня 2021 року (т. 1 а.с. 123). Таким чином, судом встановлено, що належні на день звільнення [PERSON] розрахункові кошти в сумі 26173,89 грн. були частинами виплачені на протязі де кілька місяців, а саме в квітні, травні, червні, липні 2021 року, а частина заборгованості в розмірі 10269,49 грн. була виплачена позивачу 09 листопада 2021 року, що підтверджується платіжним дорученням №1147 від 09 листопада 2021 року. Таким чином, на час винесення судового рішення, відповідач повністю виплатив позивачу всі грошові суми, які повинен був виплатити в день звільнення. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 10269,49 грн. слід відмовити, оскільки відповідач добровільно виплатив заборгованість до винесення рішення суду. Що стосується позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 66954,16 грн., то суд вважає, що дані позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням погасити заборгованість по заробітної платі, але всі його звернення залишилися без відповіді (т.1 а.с. 31, 34-35, 39-40, 43, 44-45). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер відповідно до висновків, визначених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100. Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100). За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З урахуванням встановлених обставин справи суд прийшов до висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 квітня по день фактичного розрахунку. З огляду на викладене середній заробіток працівника за час затримки розрахунку при звільненні слід визначати за правилами, передбаченими пунктами 2, 8 Порядку № 100. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи ( березень, лютий) перед звільненням становила 400,60 грн. (11817, 82 + 11817,82 : 59 день), а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком, - 168 днів, що не заперечувалося сторонами. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 квітня 2021 року по 09 листопада 2021 року включно становить 65089,92 грн (400,60грн х 168 робочих днів). Верховний суд в постанові від 09 червня 2021 року по справі № 569/11319/19 (провадження № 61-7911св20) зазначав, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). З матеріалів справи вбачається, що відповідач періодично виплачував позивачу заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, та до винесення судового рішення повністю погасив заборгованість. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та середнього заробітку через півроку після звільнення, при цьому більша частина заборгованості, була йому виплачена. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення позивача на клопотання про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як заяву про збільшення позовних вимог, оскільки вона не відповідаю вимогам ст. 175 ЦПК України. За таких обставин, з огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 15 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд вважає, що в задоволенні даних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних та фізичних стражданнях, яких зазнала позивачка у результаті неправомірних дій відповідача. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивач не визначив її розмір в грошову еквіваленті, що позбавляє суд розглянути дану вимогу відповідно до вимог діючого законодавства. самостійно визначати її розмір грошову еквіваленті визначати визначив посилався на те, що моральна шкода виразилася в його душевних стражданнях, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Таким чином, позивач правомірно звернувся до суду із зазначеним позовом до КП «Одескомунтранс», оскільки з вини останнього виникла заборгованість зі сплати позивачу заборгованості по заробітної платі та компенсації за невикористану відпусту. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з КП «Одескомунтранс» на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 квітня 2021 року по 09 листопада 2021 року у розмірі 15000,00 грн. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі, та у зв`язку із частковим задоволенням позову такі витрати підлягають стягненню з відповідача (а.с. 1).

Outcome: partial