Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача звернувся до суду із вище вказаною позовною заявою, в якій просить визнати протиправними дії Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області щодо затвердження п. 3.1. рішення № 1 від 28.04.2021 року другого пленарного засідання десятої сесії восьмого скликання Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області «Про затвердження передавального акту комісії з реорганізації Левківської сільської ради та оприбуткування не відображеного на балансі майна, виявленого в процесі інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, запасів, грошових коштів та розрахунків Левківської сільської ради»; протоколу інвентаризаційної комісії від 28.04.2021 року (додаток 2 до рішення); зобов`язати виключити з протоколу інвентаризаційної комісії пункти 40, 41, 42, 43, якими до протоколу інвентаризації включено громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (кладовище) [ADDRESS] , будівля туалету (кладовище с. Калинівка), споруда металева (кладовище с. Калинівка), будівля цегляна (кладовище с. Калинівка). Зазначені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] є законним користувачем нерухомого майна « [INFO] », що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка одночасно є пам`яткою архітектури місцевого значення, яку він зобов`язався охороняти та зберігати як об`єкт культурної спадщини. Однак Глибочицькою сільською радою Житомирського району Житомирської області 28.04.2021 року прийнято рішення № 1 про оприбуткування на баланс Глибочицької сільської ради вище вказаного майна. Вважає такі дії органу місцевого самоврядування незаконними та такими, що грубо порушують права, свободи та інтереси [PERSON] . Ухвалою суду від 29.06.2021 року відмовлено у відкритті провадження, оскільки, відповідно до ч. 1 п. 1 ст.\~186\~ЦПК\~України позовна заява адвоката Кошліченка В. С., який діє в інтересах [PERSON] , до Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання дій протиправними не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства (а.с. 50-51). Постановою Житомирського апеляційного суду від 12.08.2021 року (а.с. 87-89) ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 29.06.2021 року скасовано; справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду 06.09.2021 року справа була розподілена судді Житомирського районного суду Житомирської області Дубовік О. М. (а.с. 91-92). Ухвалою суду від 09.09.2021\~року дану\~позовну заяву\~було залишено\~без руху. Встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків, що не перевищує 10 (десяти) днів з моменту отримання копії ухвали (а.с. 93). Ухвалою суду від 21.09.2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 100). У засідання належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи учасники справи або їхні представники не з`явились, у зв`язку з чим розгляд здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Адвокат Кошліченко В. С. подав заяву, у якій просить розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника; на задоволені позову наполягає (а.с. 168). Представником відповідача подано клопотання про розгляд справи без його участі; при вирішенні вказаного питання поклався на розсуд суду (а.с. 167). Позивач не скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву. Під час розгляду справи позивач та його представник надали пояснення, анологічні викладеним у позовній заяві. Позивач наголосив, що на нього, як керівника (на той час) Української Православної Свято-Покровської церкви Житомирської та Новоград-Волинської ієпархії органом охорони - Житомирською обласною державною адміністрацією було покладено обов`язок щодо охорони та збереження пам`ятки архитектури місцевого значення "Покровська церква" як об`єкт культурної спадщини, що знаходиться в [ADDRESS] . Однак неправомірним, на його думку, рішенням від 28.04.2021 року відповідач оприбуткував на свій баланс ввірене йому майно. Відтак вважає такі дії відповідача незаконними та спросить визнати їх протиправними. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 20.11.1991 року виконавчим комітетом Житомирської обласної ради народних депутатів прийнято рішення № 321 про реєстрацію статутів діючих релігійних об`єднань УПЦ, зокрема, в с. Калинівка; та про передачу у власність діючим релігійним об`єднанням культових споруд, якими вони користуються (а.с. 18-19). Відповідно до указу № 76 від 20.11.2015 року ієрею [PERSON] благословляється настоятельське служіння в Свято-Покровському храмі с. Калинівка Житомирського районного округу Житомирської єпархії (а. с. 9). Згідно довідки виконавчого комітету Левківської сільської ради № 652 від 26.03.2019 року (а.с. 16) з 1991 року в культовій споруді Свято-Покровського храму за адресою: [ADDRESS] , релігійною громадою Української православної церкви Свято-Покровського храму, що діє на підставі установлюючих документів, проводяться богослужіння, здійснюються ремонтні та відновлювальні роботи старовинної споруди та благоустрій прилеглої території. З довідки виконавчого комітету Левківської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 339 від 24.06.2019 року вбачається, що будівля Свято-Покровської церкви, 1871 року побудови, розташована за адресою: [ADDRESS] , на балансі сільської ради не перебуває (а.с. 17). На підставі охоронного договору № 8 від 19.09.2019 року, укладеного між Житомирською обласною державною адміністрацією в особі Управлінням культури та туризму, як органом охорони, та Українською православною Свято-Покровською церквою в особі керівника [PERSON] , який прийняв на себе зобов`язання щодо охорони та збереження пам`ятки архітектури місцевого значення «Покровська церква», охоронний номер 77, що заходиться в [ADDRESS] , як об`єкт культурної спадщини (а.с. 10). Згідно п. 5 вказаного договору користувач (власник) несе відповідальність за рухоме та нерухоме майно, що належить до пам`ятки та зобов`язується використовувати її виключно як культову споруду; здійснювати продаж, передачу у володіння, користування чи управління пам`ятки (її частини) тільки після письмової згоди органу охорони. 28.04.2021 року на другому пленарному засіданні десятої сесії восьмого скликання Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області було прийнято рішення № 1 «Про затвердження передавального акту комісії з реорганізації Левківської сільської ради та оприбуткування не відображеного на балансі майна, виявленого в процесі інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, запасів, грошових коштів та розрахунків Левківської сільської ради» (а.с. 32-33) У відповідності до п.п. 3.1. п. 3 вказаного рішеня вирішено в зв`язку в виявленням необлікованого майна в процесі інвентаризації активів Левківської сільської ради, проведеної згідно з рішенням першої сесії Глибочицької сільської ради восьмого скликання №14 від 20.11.2020 року, доручити виконавчому комітету Глибочицької сільської ради розпочати процедуру оприбуткування на баланс Глибочицької сільської ради не відображеного в балансі Левківської сільської ради майна згідно з переліком, наведеному у протоколі інвентаризаційної комісії (додаток 2). Відповідно до протоколу інвентаризаційної комісії від 28.04.2021 року, до пунктів 40, 41, 42, 43 включено, зокрема, наступні об`єкти - будинки та споруди: громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (кладовище) в [ADDRESS] , будівлю туалету (кладовище, с. Калинівка), споруду метелеву (кладовище, с. Калинівка), будівлю цегляну (кладовище, с. Калинівка) (а.с. 34-35). Згідно з ч. 2\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Такі ж положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно зі\~статтею 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"\~ релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»\~релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у\~безоплатне користування\~або\~повертаються у власність\~релігійних організацій безоплатно\~за рішеннями\~обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. Договори про надання в користування релігійним організаціям культових та інших будівель і майна можуть бути розірвані або припинені в порядку і на підставах, передбачених цивільним законодавством України. Самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається. Рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України. Про законне користування позивачем спірною культовою спорудою свідчить і укладений 19.09.2019 року охоронний договір на пам`ятку архітектури №8 (а.с. 10). Згідно ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини»\~об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пам`ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Частина 2\~ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини»\~передбачає, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам`ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Статтею 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини»\~встановлено наступне. Усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір. При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини. Охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована, (п.1 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768). Згідно ч. 1, 2, 3\~ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини»\~визначено, власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно проводити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього\~Закону\~та охоронного договору. Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує як найменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. Забороняється змінювати призначення пам`ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини. Статтею 25 Закону України «Про охорону культурної спадщини»\~встановлено, що надання об`єктів культурної спадщини, що є пам`ятками, в користування юридичним та фізичним особам з науковою, культурно-освітньою, туристичною та іншою метою здійснюється з дотриманням встановлених цим\~Законом\~вимог. Юридичні та фізичні особи, у користуванні яких перебувають пам`ятки, відповідають за їхню збереженість і зобов`язані дотримувати вимог органів охорони культурної спадщини. Відповідно до частини 3\~Указу Президента України «Про Положення про місцеву державну адміністрацію» від 14.04.1992 №252\~установлено, що місцева державна адміністрація є правонаступником виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів щодо прийнятих ними рішень, узятих зобов`язань та покладених на них законодавством обов`язків у тій їх частині, яка не суперечить\~Закону України «Про Представника Президента України»\~та\~Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування». Згідно п. 4 частини третьої\~статті 129 Конституції України\~та\~ст. 12 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини,\~які\~мають значення для справи і на\~які вона\~посилається як на\~підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які\~фактичні\~дані, на підставі яких суд\~встановлює\~наявність або відсутність обставин\~(фактів), що\~обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,\~які мають значення для вирішення справи\~(частина перша статті 76 ЦПК України). Приписами\~статті 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. У відповідності до\~статті 12 ЦПК України, судочинство у цивільнихсудах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних\~законом\~інтересів. Згідно\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до\~статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі\~закону\~нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСГІЛ від 23 листопада 2000 року у справі «The former king of Greece and others v. Greece» (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність або користування, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність або користування, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний\~спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа\~Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Згідно ч. 10\~ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Частиною 1\~статті 21 Цивільного кодексу України\~передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, так як рішення №\~1\~від 28\~квітня 2021\~року в\~частині включення\~до протоколу\~інвентаризаційної комісії\~від 28.04.2021\~року пунктів\~40,\~41,\~42,\~43 не відповідає вимогам\~Закону, оскільки у відповідача відсутнє право розпоряджатися культовими спорудами, відтак є всі підстави для визнання дій та рішення Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №1 від 28 квітня 2021 року в частині включення до протоколу інвентаризаційної комісії від 28.04.2021 року пунктів 40, 41, 42, 43, якими до даного протоколу включено, зокрема, наступні об`єкти - будинки та споруди: громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (кладовище) в [ADDRESS] , будівлю туалету (кладовище, с. Калинівка), споруду метелеву (кладовище, с. Калинівка), будівлю цегляну (кладовище, с. Калинівка), незаконними. Щодо вимоги позивача в частині визнання протиправним дій Глибочицької сільскої ради Житомирського району Житомирської області щодо затвердження п.3.1. в оскаржуємому рішенні №1 від 28.04.2021 року, то суд приходить до висновку про часткове задоволення такої вимоги в частині, що стосується прав ті інтересів лише позивача. Судові витрати з урахуванням положень\~статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 908,00 грн судового збору.

Outcome: partial