Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 24.12.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, яким просить стягнути моральну шкоду у розмірі 250 000 грн., у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, який з ним стався 15.11.1990. Вказує, що з 31.07.1973 по 30.12.2008 він працював на підприємстві відповідача за різними спеціальностями: механіком, начальником дільниці, помічником начальника фабрики, старшим майстром, начальником виробничо-технічного бюро, замісником начальника цеха, начальником цеха, начальником дільниці з ремонту технологічного устаткування. \~ \~ \~ \~Працюючи замісником начальника цеху 15.11.1990 з ним стався нещасний випадок за наступних обставин: для вирішення виробничих питань зам.начальника цеху він і цеховий інженер [PERSON] на автомобілі марки «Урал 43202», який належить цеху господарського автотранспорта, під керуванням водія [PERSON] , виїхали на завод «Восход», який знаходиться в м. Кривому Розі у 20-22 км від цеху. Під час поїздки він та [PERSON] знаходячись у кабіні автомобіля поруч з водієм. Водій [PERSON] в порушення п. 11.1 ПДР України, вибрав швидкість руху, яка не відповідає стану дороги з бетонним покриттям, де багато вибоїн та ухабів. На 12 км автодороги автомобіль переднім колесом попав у вибоїну. Від різкого динамічного навантаження автомобіль кинуло вліво і самовільно відкрились праві двері кабіни, з якої він випав на проїжджу частину дороги, при цьому ліва рука його попала під заднє праве колесо та була травмована. В результаті травми він отримав перелом лівого плеча. 15.08.1998 складено акт про нещасний випадок на виробництві №52/ХІ. За результатами огляду МСЕК, йому при первинному огляді визначено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 20% безстроково. У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями внаслідок нещасного випадку на виробництві і втратою працездатності він зазнав фізичного болю та страждань, змінився його образ і якість життя, що завдає йому моральних страждань. Внаслідок травми він був вимушений терпіти різкий, майже нестерпний біль, через що не міг спати по ночам. Також, у зв`язку з травмою він не може вести активне життя, у зв`язку із чим він простить стягнути з відповідача 250 000 грн. завданої моральної шкоди. Стислий виклад заперечень відповідача. 10.03.2022 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Ярошевський О.Т. надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у позовних вимогах [PERSON] . Вказує, що на момент ДТП позивач займав керівну посаду заступника начальника цеху з ремонту технологічного устаткування. Це передбачає наділення його організаційно-розпорядчими повноваженнями стосовно підлеглих осіб, у тому числі в частині контролю за дотриманням ними правил охорони праці та безпеки виробництва під час виконання робіт. Тому, перебуваючи в службовій поїздці разом з двома іншими працівниками, які мали нижчі від нього посади, саме позивач, як керівник та представник роботодавця, повинен був нести відповідальність за забезпечення їхньої та своєї безпеки. Таким чином, водій автомобілю фактично перебував під його керівництвом, і в разі недотримання ним швидкості руху на небезпечній ділянці дороги, позивач повинен був зробити йому зауваження, дати відповідне розпорядження щодо забезпечення безпеки пасажирів. У зв`язку з цим вважає, що пояснення позивача стосовно нещасного випадку та покладення ним відповідальності на посадових осіб підприємства відповідача, які, на його думку, не забезпечили йому безпечні умови праці, є безпідставним та необґрунтованим. Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що нещасний випадок стався з позивачем 15.11.1990, однак право на відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві вперше було встановлено Законом України «Про охорону праці» 14.10.1992, який набув чинності 24.11.1992. Отже нормативними актами, які були чинними до введення в дію вказаного Закону, відшкодування моральної шкоди потерпілим не передбачалось. Процесуальні дії у справі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що [PERSON] в проміжок часу з 31.07.1973 по 30.12.2008 працював у ПрАТ «ПівнГЗК», за спеціальностями: механіком, начальником дільниці, помічником начальника фабрики, старшим майстром, начальником виробничо-технічного бюро, замісником начальника цеха, начальником цеха, начальником дільниці з ремонту технологічного устаткування (а.с. 7-9). Згідно п.11 Акту про нещасний випадок на виробництві №52/ХІ, що стався 15.10.1990 о 09-55 год., нещасний випадок стався за наступних обставин: для вирішення виробничих питань зам.начальника цеху [PERSON] і цеховий інженер [PERSON] на автомобілі марки «Урал 43202», який належить цеху господарського автотранспорта, під керуванням водія [PERSON] , виїхали на завод «Восход», який знаходиться в м. Кривому Розі у 20-22 км від цеху. Під час поїздки [PERSON] та [PERSON] знаходячись у кабіні автомобіля поруч з водієм. Водій [PERSON] в порушення п. 11.1 ПДР України, вибрав швидкість руху, яка не відповідає стану дороги з бетонним покриттям, де багато вибоїн та ухабів. На 12 км автодороги автомобіль переднім колесом попав у вибоїну. Від різкого динамічного навантаження автомобіль кинуло вліво і самовільно відкрились праві двері кабіни, з якої [PERSON] випав на проїжджу частину дороги, при цьому ліва рука його попала під заднє праве колесо та була травмована (а.с. 11-12). Відповідно до пунктів 11.1, 11.2 та 13 вказаного Акту, встановлено вид події пошкодження технологічним автотранспортом. Причини нещасного випадку, встановлено порушення водієм [PERSON] п. 11.1 ПДР України (а.с. 11-12). Згідно Акту, внаслідок нещасного випадку [PERSON] отримав внутрішньомишелковий перелом лівого плеча, що також підтверджується медичними виписками (а.с. 11-12, 14-15). Довідкою МСЕК від 09.11.1994 позивачу при первинному огляді встановлено з 02.11.1994 20 % втрати професійної працездатності безстроково (а.с. 13). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави, що передбачено ст.3 Конституції України. Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Таким чином, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказаний висновок викладений у правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, встановлена первинно висновком МСЕК від 09.11.1994, тобто мала місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності ЦК України, тому суд вважає можливим до даних правовідносин застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993. Так, відповідно до положень п. 11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Приписами ст. 3 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено: мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6500 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 32 500,00 грн., а максимальний 1 300 000,00 грн. За змістом ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Частина 4 ст. 43, ч.1 ст. 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Судом встановлено, що відповідно до п.11 Акту про нещасний випадок на виробництві №52/ХІ, що стався 15.10.1990 о 09-55 год., нещасний випадок стався за наступних обставин: для вирішення виробничих питань зам.начальника цеху [PERSON] і цеховий інженер [PERSON] на автомобілі марки «Урал 43202», який належить цеху господарського автотранспорта, під керуванням водія [PERSON] , виїхали на завод «Восход», який знаходиться в м. Кривому Розі у 20-22 км від цеху. Під час поїздки [PERSON] та [PERSON] знаходячись у кабіні автомобіля поруч з водієм. Водій [PERSON] в порушення п. 11.1 ПДР України, вибрав швидкість руху, яка не відповідає стану дороги з бетонним покриттям, де багато вибоїн та ухабів. На 12 км автодороги автомобіль переднім колесом попав у вибоїну. Від різкого динамічного навантаження автомобіль кинуло вліво і самовільно відкрились праві двері кабіни, з якої [PERSON] випав на проїжджу частину дороги, при цьому ліва рука його попала під заднє праве колесо та була травмована (а.с. 11-12). Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення потерпілому [PERSON] в результаті отриманого на виробництві трудового каліцтва, моральної шкоди. Згідно роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Так, судом встановлено, що у зв`язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 20 %. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє, тому беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманої виробничої травми, що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності, що свідчить про неможливість покращення стану його здоров`я в майбутньому, тому суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною. Вищезазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») та Практичною інструкцією по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженою Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Крім того, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому суд вважає необхідним, при частковому задоволенні позову, слід стягнути з відповідача судовий збір в сумі 908,00 грн. на користь держави. На підставі ст.43 Конституції України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України, 440-1 ЦК України,

Outcome: partial