Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з вищевказаним позовом в якому зазначила, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2019 позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.10.2019. Крім позивача, у вказаній квартирі зареєстрований його син [PERSON] , [INFO] . Відповідач не\~проживає в\~даній квартирі\~з вересня\~2020\~року,\~не сплачує\~комунальні платежі,\~в утриманні\~житла участі\~не бере,\~його особистих\~речей в\~квартирі немає\~і взагалі\~квартирою він\~не опікується. Відповідач добровільно\~залишив житло,\~але після\~виселення не\~знявся з\~реєстрації мсця\~проживання.\~Оскільки позивач\~не має\~контактів з\~відповідачем,\~місце його\~проживання позивачу\~не відоме, позивач не може без звернення до суду вирішити питання зняття його з місця реєстрації. Не проживання відповідача підтверджую актом про не проживання, підписаним сусідами. Оскільки квартира [ADDRESS] не є постійним місцем перебування чи проживання відповідача, передбаченого Законом України «Про свободу пересування чи вільний вибір місця проживання в Україні», підстав для його реєстрації за вказаною адресою немає. Відповідач відсутній у житлі більше як один рік, тому він втратив право користування його житлом та на реєстрацію за його адресою. Наявність постійної реєстрації відповідача у квартирі позивача порушує його права власника щодо можливості розпорядження належним йому нерухомим майном і тягне за собою обов`язок нести додаткові витрати по комунальним та іншим платежем, що є надмірним тягарем, оскільки позивач інвалід 1 групи та проходить лікування після інсульту. Крім того, через наявність реєстрації проживання відповідача у його квартирі, у позивача немає можливості оформити субсидію на оплату комунальних платежів. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.11.2021 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою, ухвалено розгляд справи здійснити у порядку спрощеного провадженням з повідомленням (викликом) сторін та витребувано від Голови правління ОСББ «ГРИГОРІВСЬКИЙ ДЕСАНТ 14» відомості та довідку про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] ; довідку щодо сплати комунальних платежів або наявності заборгованості по сплаті комунальних платежів за адресою [ADDRESS] , починаючи з серпня 2020 року по теперішній час. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, підтвердили обставини викладені в позовній заяві. В судовому засіданні позивач пояснив, що його син фактично відмовився від нього у 2019 році. Позивач хворіє вже 5 років, а тому більшість часу перебуває на лікуванні в м. Одеса. Відповідач двічі міняв замки в квартирі, востаннє у грудні 2020 року, у зв`язку із чим, коли позивач приїхав в м. Южне після лікування, він не зміг потрапити до власної квартири, а тому змушений був змінити замок в квартирі та заборонив сину з`являтись у вказаній квартирі. Також [PERSON] звертався до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій сина. Доступу до квартири відповідач немає, зокрема в нього відсутні ключі від вхідних дверей, де наразі перебуває відповідач [PERSON] невідомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є сусідкою позивача та підтвердила, що відповідач дійсно проживав у вказаній квартирі на протязі тривалого часу, однак приблизно в серпні 2020 року вони із новонародженою дитиною та дружиною переїхали. [PERSON] вважав дану квартиру своїм житлом говорив, що він там живе і прописаний. Речей відповідача в квартирі вона не бачила, залишився лише диван. З часу переїзду іноді відповідача зустрічала в магазині, однак до квартири він не приходив. Відносини у позивача та відповідача були напружені, приблизно в кінці 2020 року, позивач викликав поліцію, зламували замки і був скандал. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є сусідкою позивача та проживає поверхом нижче. Відповідач кілька років проживав у квартирі [ADDRESS] , мав складний характер, а коли позивач захотів повернутись у свою квартири між ними виникли суперечки, при цьому позивач говорив, що син незаконно прописався у його квартирі та погано ставився до майна. Приблизно в серпні 2020 року син переїхав із вказаної квартири і після цього вона його більше не бачила. В судове засідання відповідач не з`явився, судова повістка повернулась з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2019 [PERSON] отримав після смерті матері [PERSON] у спадщину квартиру [ADDRESS] (а.с.10). Право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.10.2019 (а.с.12). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені осіб виданої головою ОСББ «Григорівський десант 14» від 14.12.2021 за вищевказаною адресою крім позивача, зареєстрований його син [PERSON] , [INFO] (а.с.47). Згідно повідомлення голови ОСББ «Григорівський десант 14» Громової Ю. від 02.11.2021 [PERSON] з серпня 2020 року та по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.50). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався\~на\~те, що відповідач з вересня 2020 року не проживає у спірній квартирі, а його реєстрація перешкоджає позивачу розпорядитись власним майном. У підтвердження своїх вимог позивач в якості доказів надав акт від 26.10.2021, підписаний мешканцями будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , згідно якого зазначено, що з вересня 2020 року [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , не користується, в квартирі відсутнє належне йому майно. Також судом встановлено, що позивач перешкоджав відповідачу у допуску до квартири, поміняв замок у дверях, про що сам позивач підтвердив у своїх поясненнях в судовому засіданні. Звертаючись до суду, позивач фактично визначив правовими підставами заявленого позову норми ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~за змістом якої члени сім`ї власника майна втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла за законом. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та пункту 2 частини першої статті\~3, статті\~321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Статтею 317 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.1, 2\~ст. 319 ЦК України). За змістом\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою\~статті 9 Житлового кодексу Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом\~статті 396 Цивільного кодексу України\~особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень\~глави 29 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405\~ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64\~ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (\~ст. 405 ЦК України). Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки\~про\~основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції\~про\~захист прав людини і основоположних свобод, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, у справах з приводу\~користування\~житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема,\~на\~те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати\~спір\~між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Визнання\~таким, що втратив\~право\~користування\~жилим\~приміщенням, є фактично позбавленням\~особи\~права\~на\~житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі N 753/11246/17 (провадження N 61-11292св20). В суді позивач вказав, що відповідач з серпня 2020 року\~перестав проживати в спірній квартирі, стосунки між ними були та залишились напруженими і неприязними, малі місце конфлікти спровоковані поведінкою відповідача.\~В грудні 2020 року сам позивач [PERSON] замінив замок на дверях та новий ключ відповідачу не дав. Таким чином, судом встановлено, що між учасниками справи, які є близькими родичами (батьком та сином), існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, у зв`язку з чим відповідач позбавлений можливості проживати за місцем реєстрації. Позивач не надав належних та беззаперечних доказів про безповажність не проживання сина [PERSON] за адресою його реєстрації та втрату ним інтересу до даного житла. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач забезпечений іншим житлом, яке обрав місцем свого постійного проживання. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею\~статті 405 ЦК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. При цьому наданий позивачем акт від 26.10.2021 підтверджує лише факт непроживання особи у спірному приміщенні, проте не встановлює і не відображає причин такої відсутності, які, за встановлених судом у цій справі обставин, є поважними, а дані щодо добровільного залишення житла, спростовуються показами свідків та самого позивача. Оцінюючи доводи позивача в позові щодо самостійного несення тягаря по утриманню квартири, суд враховує, що останній не позбавлений можливості стягнути з відповідача пропорційну частину його витрат, що в даному випадку буде ефективним способом захисту прав позивача як власника квартири. Цивільне судочинство здійснюється\~на\~засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і\~на\~які вона посилається як\~на\~підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини,\~на\~які вона посилається як\~на\~підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку, що у задоволенні позову представника [PERSON] адвоката Сегеди Олени Сергіївни до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно відмовити. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed