Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, вселення в житло та усунення перешкод у його користуванні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у спільній сумісній власності позивача та відповідачки перебувають квартира, що розташована в [ADDRESS] , автомобіль марки MERCEDESBENZ 221 S350, 2013 року випуску, реєстраційний номерний знак Чеської Республіки [NUMBER] , а також самочинно збудований будинок, який знаходиться в [ADDRESS] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Водночас сторони не змогли поділити зазначене майно самостійно, а тому позивач просить визнати за ним право власності на об`єкт незавершеного будівництва, а квартиру та автомобіль залишити відповідачці. Окрім цього, посилаючись на те, що відповідачка проживає у незавершеному будівництвом будинку разом зі сторонніми особами, і тим самим чинить перешкоди позивачу, останній просить вселити його в даний будинок та виселити з нього [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явився, однак подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, та не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі в разі неявки відповідача. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за її відсутності не подала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечив, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд розглянув справу заочно. Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Двадцять другого травня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований виконкомом Розтоцької сільської ради Воловецького району Закарпатської області, про що складено відповідний запис за № 4. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Двадцять четвертого березня 1998 року відповідач був документований Воловецьким РВ УМВС України в Закарпатській області паспортом громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Десятого березня 2007 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , ринкова вартість якої, згідно з висновком ТзОВ «Марфа» від 16.11.2020, становить 777 850,00 гривень. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано 06.04.2007, про що свідчить інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 263487851 від 29.06.2021. Двадцять п`ятого грудня 2009 року [PERSON] подаровано земельну ділянку площею 0,0900 га, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно з висновком ТзОВ «Марфа» від 16.11.2020, ринкова вартість земельної ділянки, загальною площею 0,09 га, кадастровий номер 2124880301:03:017:0100 з невід`ємними поліпшеннями, що являють собою об`єкт незавершеного будівництва, розташованої за адресою: [ADDRESS] , становить 1\~202\~441, 00 гривень. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості щодо об`єкта нерухомого майна за кадастровим номером земельної ділянки 2124880301:03:017:0100 відсутні. Восьмого серпня 2019 року [PERSON] змінив ім`я на [PERSON] , про що 08 серпня 2019 року складено відповідний запис № 5 Воловецьким районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Чеської Республіки серії [NUMBER] , перекладеним з чеської мови на українську перекладачем [PERSON] , та засвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В., власником транспортного засобу марки MERCEDESBENZ 221 S350, реєстраційний номерний знак Чеської Республіки [NUMBER] , є [PERSON] , користувачем - [PERSON] . Дата першої реєстрації автомобіля 10.01.2013. Згідно з висновком ТзОВ «Марфа» від 16.11.2020, ринкова вартість КТЗ марки «MERCEDES-BENZ» 221 S350, 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 16.11.2020, становить 421\~737,00 гривень. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст.\~71\~СК України,\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо\~дружина та\~чоловік не\~домовилися про\~порядок поділу\~майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні\~речі присуджуються\~одному з\~подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як зазначено, в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є Особистою приватною власністю дружини, чоловіка. У ході розгляду справи судом встановлено, що позивачем та відповідачкою за час шлюбу набуто квартиру [ADDRESS] , а також автомобіль марки MERCEDESBENZ 221 S350 2013 року випуску, реєстраційний номерний знак Чеської Республіки [NUMBER] . Щодо об`єкту незавершеного будівництва, розташованого на земельній ділянці площею 0,09 га за адресою: [ADDRESS] , яке позивач просить поділити, слід зазначити, що на будинок, який збудований на земельній ділянці, яка належить позивачу, відсутні будь-які дозвільні документи, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, такий об`єкт є «самочинно збудованим». Окрім цього, у мотивувальній частині позовної заяви, [PERSON] просить визнати за ним право власності на «об`єкт самочинного будівництва», розташованого за даною адресою, посилаючись на норми ч. 5 ст. 376 ЦК України. Разом з цим, у прохальній частині позовної заяви, позивач порушує перед судом питання щодо поділу майна подружжя шляхом визнання за ним права особистої приватної власності на «об`єкт незавершеного будівництва», розташованого на даній земельній ділянці. Таким чином, позивач ототожнив поняття «об`єкта незавершеного будівництва» та «самочинно збудованого об`єкта», які є відмінними, поєднав способи захисту, які мають самостійні правові підстави. Вісімнадцятого грудня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/633/19 (ЄДРСРУ № 86438103) досліджував питання щодо різниці понять «об`єкта незавершеного будівництва» (частина 3 статті 331 ЦК України) та «самочинно збудованого об`єкта» (частина 1 статті 376 ЦК України). Об`єкт незавершеного будівництва, за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України, за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені в статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені. Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 587/1186/18 (провадження № 61-15605св20) від 22 вересня 2021 року, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Враховуючи те, що у відповідача відсутні будь-які дозвільні документи на будівництво, воно є самочинним, а тому ні позивач, ні відповідачка не набули права власності на зазначене майно. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 307/3957/14-ц вказано, що: «самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13). Таким чином, об`єкт самочинного будівництва, який розташований за земельній ділянці позивача не може бути предметом поділу між подружжям, а визнання права власності на нього відбувається в порядку ст. 376 ЦК України. Водночас інститут поділу майна подружжя передбачає можливість вирішення даного питання щодо майна, яке, станом на дату розгляду справи, перебуває у власності подружжя. Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 642/5038/15-ц (провадження № 61-18026св20), новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Разом з цим, підстав вважати, що будинок, споруджений на зазначеній земельній ділянці, є об`єктом незавершеного будівництва, який на праві спільної сумісної власності належить подружжю, судом не встановлено. Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», об`єкт незавершеного будівництва - об`єкт будівництва, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження та не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства. Однак, позивач не надав доказів, які свідчать про існування об`єкту незавершеного будівництва, зокрема дозволу на будівництво, ступінь його готовності, можливості визначення окремих його частин, технічну можливість довести його до кінця, переліку, доказів вартості, та придбання ним чи відповідачкою будівельних матеріалів, які були використані для даного будівництва, а тому суд дійшов висновку про неможливість включення даного майна до переліку спільно нажитого позивачем та відповідачкою майна, яке підлягає поділу. Таким чином, враховуючи, що позивач просить поділити майно подружжя шляхом встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя, суд прийшов до висновку, що такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки майно, яке просить позивач визнати за ним, не може бути включене до переліку майна, яке підлягає поділу. Суд, у силу ч. 2 ст. 264 ЦПК України, не може вийти за межі позовних вимог та здійснити поділ іншим способом, а тому у задоволенні позовної заяви в частині поділу майна подружжя слід відмовити. Водночас, беручи до уваги той факт, що позивач не довів той факт, що самовільно збудована будівля є житлом у розумінні ЦК України, тобто призначена та придатна для постійного або тимчасового проживання в ній, а також те, що він є власником даного майна, чи має право проживати в ній, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні даним майном шляхом виселення відповідачки та вселення позивача також задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed