Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся із вказаним позовом до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат", посилаючись на те, що працюючи на підприємстві відповідача, його здоров`ю була заподіяна значна шкода від якої він переносив, переносить та буде переносити великі фізичні та моральні страждання, а причиною цього стало вплив на його організм шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на його робочому місці. Весь свій трудовий стаж, а саме з 20.02.1987р. по 13.11.2020р., він працював машиністом локомотиву та машиністом тепловозу на ПРАТ «ЦГЗК». 13.11.2020р. був звільнений за станом здоров`я по п. 2 ст. 40 КЗпП України. На підприємстві відповідача він відпрацював більше 30 років. Уже досить довгий час він переношу моральні страждання та переживання, а причиною того, є те, що на протязі своєї роботи у відповідача він отримував ушкодження свого здоров`я від чого й переносить вказані страждання. Пройшовши обстеження висновком лікарів лікувально-експертною комісією від 2021р. йому були встановлені професійні захворювання: - Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації:синдром церебрально периферичної ангіодистоті, ускладнений дисциркулярною енцефалопатією, синдром полірадикулоневропатії з вираженим статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях; - Хронічне обструктивне захворювання легенів першої стадії ст.. (пиловий бронхіт першої ст.,емфізема легенів, ЛН першого ст. У зв`язку із появою професійних захворювань в нього змінився рівень життя: порушений був його звичний спосіб життя, вінг змушений був в останні роки перед встановленням йому профзахворювань лікуватися; неможливість працювати за своєю професією, через стан здоров`я; переживання за стан свого здоров`я. Кожен рік по декілька разів він лікувався в клініках та інститутах, щоб повернути собі своє здоров`я, але всі спроби були майже безрезультатними, тож з часом обласна МСЕК йому первинно та безстроково 23.11.2021р. встановила 65% втрати моєї працездатності за такими захворюваннями як: вібраційна хвороба (50%) та хронічний бронхіт (15%). Також було встановлено 3 групу інвалідності. Вказаний відсоток та групу інвалідності йому було встановлено на безстроковий термін, що свідчить про його поганий стан здоров`я. Професійні захворювання спричиняють йому і фізичні страждання: постійний біль і скутість рухів в хребті, переважно грудній та попереково-крижовій частині з віддачею в ліву ногу; судоми в м`язах ніг і грудної клітини; оніміння в стопах; судоми в пальцях рук при напрузі; слабкість в кистях; запаморочення при зміні положення тулуба; загальна слабкість; задишка при незначному фізичному навантаженні; періодичний кашель. У зв`язку із отриманим професійним захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 300 000 грн., яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою від 06 січня 2022 року судом відкрито провадження у справі з призначенням судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі доказами. 10 лютого 2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що у період роботи позивача на підприємстві відповідача, останній не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, не порушував технологію виробництва. Позивач свідомо обрав місце роботи зі шкідливими умовами праці, тривалість роботи у шкідливих умовах залежала виключно від особистого волевиявлення позивача. Також вказав, що під час роботи на підприємстві відповідача позивач отримував відповідні пільги, компенсації та більшу оплату. Вказав, що лише факт втрати професійної працездатності не призводить до відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що позивачем не надано жодних доказів фізичних і моральних страждань, позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог. Вказав, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди, заявлений позивачем розмір моральної шкоди жодним чином не аргументований та необґрунтований, сума моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України , вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 20.02.1987р. по 13.11.2020р. машиністом локомотиву та машиністом тепловозу на ПРАТ «ЦГЗК». 13.11.2020р. був звільнений за станом здоров`я по п. 2 ст. 40 КЗпП України, щро підтверджується копією трудової книжки. Позивачу 02.10.2021 року Висновком ЛЕК Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини м. Кривого Рогу № 1770, встановлено професійне захворювання за діагнозом: - Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації: синдром церебрально- периферичної ангіодистоті, ускладнений дисциркулярною енцефалопатією, синдром полірадикулоневропатії з вираженим статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого артрозу у поєднанні з пері артрозом ліктьових (ПФ другого ступеня), колінних (ПФ другого ступеня) суглобів. - Хронічне обструктивне захворювання легенів першої стадії стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії), група А. ЛН першого-другого ступеня. Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.10.2021 року встановлено обставини виникнення професійного захворювання, зокрема працюючи у цеху зовнішнього залізничного транспорту машиніста тепловоза, керував тепловозом при перевезенні готової продукції обкотишів, утримував тепловоз у справному стані, в кабіні машиніста тепловоза спостерігав за станом рухомого складу, колії, положенням стрілок. При цьому, під час руху тепловоза, із-за конструктивних недоліків тепловоза, підпадав під вплив підвищеного рівня загальної вібрації, яка утворюється роботою дизель-генераторного обладнання тепловоза. Внаслідок недосконалості технології навантаження готової продукції обкотишів у вагоні на відкритому складі обкотишів "Погрузочная-2", підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Причиною виникнення професійного захворювання стало: вібрація загальна - транспортно-технологічна, еквівалентний рівень віброприскорення 60 (при гранично допустимому 59 дБ згідно ДСН 3.3.6.039-99); пил переважно фіброгенної дії: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SіО2) від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 1,6 рази перевищує ГДК (3,2 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 згідно вимог ГОСТ 12.1.005-88 "Общие санитарно-гигиенические требования к воздуху рабочей зоны". Відповідно до п. 20 Акту розслідування професійного захворювання від 28.10.2021 року встановлено, що враховуючи роботу [PERSON] впродовж 17 років 01 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, неодноразову зміну керівництва структурних підрозділів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо. Висновком МСЕК від 23.11.2021 року позивачу первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, з яких 50% - вібраційна хвороба, 15 % - ХОЗЛ у зв`язку з професійним захворюванням з 15.11.2021 року безстроково з встановленням третьої групи інвалідності. У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями позивач звертався до закладу медичного лікування, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України , для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43 , частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України Про охорону праці , роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності , саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача та відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153 , ст. 173 , ч.1 ст. 237-1 КЗпП України , до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійних захворювань та встановленням втрати працездатності у розмірі 65%, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманих професійних захворювань у позивача змінилися умови життя, він постійно відчуває біль у різних частинах тіла, а його не покидає відчуття тривоги та переживання за майбутнє. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди "№ 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань(фізичних,душевних,психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості,можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує період роботи позивача в шкідливих умовах, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та невідворотність вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, стаж роботи позивача, і вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 200 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмір 300 000 гривень, то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 2000,00 гривень.

Outcome: partial