Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ Виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» № 407 від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» та зобов`язати відповідача поновити її на роботі з 11 грудня 2021 року, а також зобов`язати АТ «Укрзалізниця» виплатити їй середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення по день поновлення на роботі. В обґрунтування позову покликається на те, що вона працює оператором з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Здолбунів південного парку Виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця». 29 листопада 2021 року відповідач намагався надати їй лист - ознайомлення про необхідність пред`явлення документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19. Із вказаним повідомленням вона не була згідна та відмовилася від його отримання та 01.12.2021р. подала відповідні заперечення. Водночас, 30.11.2021р. вона звернулася з письмовою заявою до відповідача в якій вказувала, що тимчасово утримується від профілактичних щеплень та просила забезпечити їй безкоштовне проходження ПЛР тестування кожні 72 години за рахунок роботодавця, або оплатити їй простій, як передбачено Колективним договором. У задоволенні заяви їй було відмовлено. Наказом № 407 від 08 грудня 2021 року її було відсторонено від роботи з 11.12.2021р. на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати. Зазначений наказ вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне. Так, причиною відсторонення від роботи без збереження заробітної плати стало її небажання (відмова) робити обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Вона утрималася від щеплення проти COVID-19, на що має повне право. Вакцинування коронавірусної інфекції є ризикованою медичною процедурою, вакцина від COVID-19 не є традиційною вакциною, перебуває на стадії клінічного випробування, жодна із винайдених вакцин не пройшла повного дослідження. Наразі вакцинація від СОVID-19 є добровільною і ніхто не може зазнавати політичного, соціального або іншого тиску для її проходження. Право на працю є гарантованим Конституцією України і чинне законодавство забороняє будь-яку дискримінацію у сфері праці. ЇЇ відсторонення від роботи з мотивів відсутності вакцинації порушує конституційне право на працю. Також наказ від 08 грудня 2021 року № 407 про відсторонення її від роботи є незаконним та суперечить Законам України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", оскільки ці законодавчі акти у своїх переліках інфекційних хвороб, щеплення проти яких є обов`язковим, не доповненні щепленням від COVID-19. Вакцинація від гострої респіраторної хвороби COVID-19 є правом, а не обов`язком особи. Примусове проведення вакцинації проти COVID-19 суперечить Конституції України та статті46 КЗпП, якою не передбачено такої підстави для відсторонення від роботи, як відмова від проходження профілактичного щеплення проти COVID-19. Крім того, санітарна служба не вносила подання керівництву про усунення її від роботи у зв`язку із ухиленням від обов`язкового щеплення проти інфекції, що могло слугувати підставою для відсторонення від роботи. Також, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. №2153 та п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. №1236 суперечать ст..ст.1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України, ст..12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а тому не підлягає до застосування. Вимога відповідача надати докази проведення відносно неї щеплення є незаконною, оскільки така інформація є медичною таємницею. Посилаючись на те, що оскаржуванийі наказ про відсторонення без збереження заробітної плати є незаконним і таким, що грубо порушує її права, зокрема право на працю, просила також стягнути із відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за вимушений прогул. Заявою від 17 січня 2022 року позивач змінив предмет позову, в якій просить скасувати наказ Виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» № 407 від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи оператора з обслуговування та ремонту вагонів [PERSON]» та зобов`язати АТ «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» допустити її до роботи, а також зобов`язати відповідача виплатити їй середньомісячну заробітну плату за вимушений прогул з дня відсторонення по день допуску до роботи, з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків, нарахуванням та сплатою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суми середньомісячної заробітної плати за цей період, із врахуванням періоду відсторонення до її страхового стажу та стягнути судові витрати. Від відповідача надійшов відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Свою позицію мотивує тим, що наказ № 407 від 08.12.2021р. виданий на підставі та відповідно до вимог чинного національного законодавства, зокрема ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01.11.2021 № 2393, п.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236. Так, позивачу 29.11.2021р. було доведено до відома лист-ознайомленням про те, що у зв`язку з ненаданням документів до 08.12.2021р., які підтверджуватимуть наявність профілактичних щеплень проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення щеплень вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на строк до усунення причин, що зумовили причини такого відсторонення. Позивач відмовилася своїм підписом засвідчити про ознайомлення з вказаним листом, про що було складено відповідний акт. Оскільки позивачем не було надано жодного документу щодо отримання щеплення проти COVID-19 чи довідки про абсолютні протипоказання до щеплення, то наказом начальника виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» № 407 від 08.12.2021р, позивача відсторонено від роботи з 11 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивач з наказом була ознайомлена, про що свідчить її підпис в наказі. Оскільки відсторонення позивача від роботи не було ініціативою роботодавця, а було вимушеною необхідністю з метою виконання приписів чинного законодавства щодо вакцинації окремих категорій громадян, то вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу також є безпідставною. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову щодо скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньомісячної заробітної плати за вимушений прогул підтримали, просять задовільнити його. Що стосується вимоги про допуск позивачки до роботи, то просять її не розглядати, оскільки наказом № 101 від 01.03.2022р. її було допущено до роботи з 01 березня 2022 року. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав наведених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши, докази суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , що позивач [PERSON] працює оператором з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Здолбунів південного парку Виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця». Як вбачається з матеріалів справи позивачці [PERSON] було доведено до відома лист-ознайомлення про те, що у зв`язку з ненаданням документів до 08.12.2021р., які підтверджуватимуть наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень її буде відсторонено від роботи з 11.12.2021р. без збереження заробітної плати на строк до усунення причин, що зумовили таке відсторонення. В вказаному листі-ознайомленні також були зазначені правові підстави. Позивач в своїй заяві від 30.11.2021 року на ім`я начальника ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» зазначила про тимчасове її утримання від щеплення від COVID-19 до моменту закінчення клінічних випробувань вакцини або забезпечення їй безкоштовне проходження ПЛР тестування кожні 72 години. Також 01 грудня 2021 року позивачкою були подані заперечення на лист-ознайомлення щодо необхідності проведення щеплення від COVID-19. Таким чином доведено факт повідомлення позивача про необхідність обов`язкового щеплення. 08 грудня 2021 року начальником ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» видано наказ № 407, яким позивача [PERSON] , оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Здолбунів південного парку, відсторонено від роботи з 11.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Стаття 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Відповідно до Постанови КМУ №83 від 04.03.15 року із змінами та доповненнями, АТ «Українська залізниця» включено до Переліку об`єктів державної власті, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції Право на повагу до приватного і сімейного життя , а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов. Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Позивач [PERSON] суду не надала доказів, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2 (згідно постанови КМ № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу , крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу ; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Відповідач видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМУ № 1236 Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення Порушення правил щодо карантину людей , яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України Про захист населення від інфекційних хвороб , іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Доводи позивача [PERSON] про застосування до неї дискримінації за ознакою стану здоров`я також є безпідставними. Так, відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо умови роботи його не влаштовують. Законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає. Згідно із ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу. Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. У справі, яка розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Держава, встановивши відсторонення працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я таких працівників, з метою стабільності економіки та безпеки держави в інтересах суспільства в цілому. У рішення від 15 березня 2012 року у справі Соломахін проти України (заява № 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві. Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016р., з додатковим посиланням). ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8 . А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п.285): … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань . З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Стосовно доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів . Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п.306): Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. У позовній заяві [PERSON] , як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на те, що в порушення ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», не було надано єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення - посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби відповідного подання про усунення особи від роботи. Відповідно до абз.6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Проте, порядок усунення від роботи працівників за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служб, встановлений абз. 6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не пов`язаний з порядком, визначеним ст. 46 КЗпП України, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 та діє як окремий нормативно-правовий акт, який врегульовує відсторонення від роботи у інших випадках. Доводи позивача [PERSON] про порушення її медичної таємниці також є безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Аналогічні за змістом вимоги містяться у ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Інформація про факт щеплення особи не міститься у переліку відомостей, які віднесені вищевказаними нормами до медичної таємниці. Отже, посилання позивача на незаконність оскаржуваного наказу, на ст.ст. 19, 32 Конституції України, ст. 286 ЦК, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає надуманими і безпідставними, оскільки право на працю оскаржуваним наказом не порушене, тому що за позивачем збережене місце роботи та обмежене право позивача на здійснення трудової діяльності через невиконання вимог законодавства про проведення обов`язкових щеплень на період карантину, пов`язаного з COVID-19 для певних категорій працівників, до яких, згідно Переліку відноситься позивач. Таким чином суд вважає, що керівник ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця», з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача [PERSON] . Окрім того, оскільки вимога позивача про визнання незаконним та скасування Наказу № 407 від 08 грудня 2021 року судом задоволенню не підлягає, то не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з часу відсторонення до часу фактичного виконання судового рішення. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно витрати зі сплати судового збору та витрати на надання професійної правничої допомоги з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed