Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати спільною сумісною власністю подружжя його і [PERSON] одноквартирний (садовий) будинок за адресою: [ADDRESS] , із належними до нього господарськими будівлями. На обґрунтуванні позовних вимог покликається на те, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05 травня 2015 року встановлено факт, що він з 24 січня 2000 року до 18 червня 2015 року проживав з [PERSON] однією сім?єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний житловий будинок не був об`єктом права власності його дружини [PERSON] в розумінні закону, він не був будь-чиїм об`єктом права власності, відомостей про нього у сільській раді не існує. Даний будинок побудований у 1985 році і числиться за [PERSON] , яка проживала в ньому з 1987 року, що підтверджується довідкою сільської ради. Аналогічна інформація про зведення будинку у 1985 році міститься у технічному паспорті, який виготовлений ним вже після смерті [PERSON] . Так, з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , вбачається, що інвентаризаційну справу виготовлено на земельній ділянці [PERSON] . Згідно із технічним паспортом житловий будинок, підвал під будівлею, сарай під літерою «Г» площею 49,0 м кв. побудований у 1985 році (тобто до початку проживання у будинку [PERSON] ), сарай площею 15,9 кв. м під літерою «Б», сарай площею 24,1 м кв. під літерою «В» побудований у 2004 році (тобто, під час його спільного проживання [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та дружини), сарай площею 29 м кв. під літерою «Е», сарай площею 7,4 м кв під літерою «Є» та вбиральня побудовані у 2003 році (тобто також під час його спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю), як і сарай площею 33,3 м кв під літерою «Ж», який збудований у 2010 році. Таким чином, спірні правовідносини щодо володіння, користування і власності на житловий будинок, виникли вже після вступу в дію Сімейного кодексу України 01 січня 2004 року. Згідно з рішенням Верблянської сільської ради Яворівського району Львівської області від 08 листопада 2001 року № 105 видано два державних акти на право власності на земельну ділянку, а саме: 1) для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , площею 0,3016 га; 2) для ведення особистого підсобного господарства площею 0,2 га. Він сам особисто та з свої кошти заливав бетонні стяжки на підлогу в приміщеннях будинку, замінив стелю у чотирьох кімнатах, оскільки стара була в аварійному стані, замінив міжкімнатні двері у трьох кімнатах, встановив нові вхідні двері у будинок, збільшив площу кухні та здійснив прибудову першого поверху будинку площею 26 м кв., облаштував ванну і туалет у будинку, побудував чотири господарських приміщення, облаштував мережу водопостачання в будинок (встановив насосне обладнання та сантехніку), викопав криницю (до цього часу користувалися сусідською криницею), перекрив будинок новим дахом, загородив будинковолодіння частково кам`яним, а частково дерев`яним парканом. [INFO] [PERSON] померла. Всі витрати, пов`язані із похованням дружини, поніс він одноособово. Після цього він звернувся до приватного нотаріуса Яворівського нотаріального округу Бунтосової О.В. із заявою про відкриття спадщини за законом після смерті дружини, однак виявилося, що дружина залишила заповіт, яким заповіла належне їй майно племінниці [PERSON] (відповідачці). Враховуючи, що жилий будинок по [ADDRESS] не був належно оформлений як об`єкт права приватної власності [PERSON] , а також те, що він та [PERSON] відкрито та безперешкодно проживали у цьому будинку - вона з 1987 року, а він з 2000 року, а з січня 2005 року його проживання у цьому будинку зареєстровано офіційно, а також ту обставину, що фактично за час проживання ними як подружжям було збудовано ціле домогосподарство, вважає, що будинковолодіння, в якому він проживає, є їх із [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено Карпин І.М. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 24 січня 2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 04 жовтня 2019 року представник відповідача [PERSON] адвокат Дзидз А.В. подав зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що [INFO] померла тітка [PERSON] . [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на житловий будинок [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким спадкоємцем свого майна визначила [PERSON] 18 серпня 2015 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Бунтусової О.В із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак у зв`язку із відсутністю належно оформлених правовстановлюючих документів, які безспірно підтверджують право власності на вказаний житловий будинок було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину. 22 серпня 2022 року [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказав, що не заперечує проти часткового задоволення зустрічного позову, а саме визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . На обґрунтування відзиву зазначив, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя його і [PERSON] . [PERSON] доводить, що спірне майно перебувало у власності спадкодавця задовго до шлюбу з ним. Як доказ на підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надала суду копію погосподарської книги за 1991-1995 та 2016-2020 роки, яку їй надала Верблянська сільська рада Яворівського району Львівської області. Вважає, що з доводами зустрічного позову погодитися не можна, а додану копію погосподарської книги слід сприймати критично. Так, рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року було встановлено ряд обставин та фактів, які не потребують повторного доведення, а рішення носить преюдиційний характер. Вказане рішення залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11 червня 2019 року. В ході розгляду цієї справи, участь у якій у якості третьої особи брав голова Верблянської сільської ради, який був допитаний в судовому засіданні як свідок та пояснив, що погосподарські книги у сільській раді за період 1985-1990 роки не збереглися, а отже, точно повідомити він не може звідки у спадкодавця [PERSON] взявся житловий будинок, але люди говорять, що будинок зведений у 1985 році. Ким зведений йому також не відомо. На підтвердження своїх пояснень долучив до матеріалів справи довідку № 2221 від 15 вересня 2015 року про те, що будинок «А-1» по [ADDRESS] числиться за померлою [PERSON] . Намагання його представника дізнатися про конкретне юридичне документальне джерело такої інформації, з якої випливає, що будинок числиться за [PERSON] , наражалося на відповідь, що документи не збереглися. Саме відсутність будь-яких документів та фактів щодо походження спірного будинку спонукало його звернутися до суду з позовом про визнання права власності саме на новоутворене майно, оскільки поза всяким сумнівом він побудував новий будинок в межах колишнього старого будинку невідомого походження та проживав там разом з дружиною [PERSON] до смерті останньої. Якщо уважно досліджувати надані суду копію по господарської книги, вбачається, що інформація, наведена у ній, не відповідає інформації, наведеній в технічному паспорті на вказаний житловий будинок, а також тій, яка знайшла своє відображення в рішеннях судів від 31 жовтня 2018 року та від 11 червня 2019 року. Так, згідно з погосподарською книгою Верблянської сільської ради, станом на січень 1991 року і в подальшому в с. Калитяки за [PERSON] рахувався будинок загальною площею 72,00 м кв., в тому числі житлова площа 42 м кв. Аналогічна інформація відображена у копії погосподарської книги за 2016-2020 роки. Натомість, у копії будинкової книги вказано, що [PERSON] переїхала в с. Калитяки з 1986 року, тобто вже після зведення невідомими особами спірного будинку і його житлова площа становить 48 кв. м, а щодо загальної площі інформація в цьому документі відсутня. Проте вже у технічному паспорті на спірний будинок зазначено, що загальна площа такого на момент оформлення цього документу становить 85,9 м кв., а житлова 49,3 м кв. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом безпідставно стверджує, що начебто будинок без вказівки на вулицю та номер в с. Калитяки, інформація щодо якого відшукалась у Верблянській сільській раді, загальною площею 77,2 кв. м, а житловою площею 42,0 м. кв., є тим самим будинком, у якому проживало подружжя [PERSON] та [PERSON] на момент смерті останньої і щодо якого він оформив технічну документацію, згідно з якою загальна площа будинку становить 85,9 м кв., а житлова площа 49,3 м кв. Вважає, що наведені факти беззаперечно свідчать про те, що будинок [ADDRESS] ніколи не належав та не перебував у власності [PERSON] , а впродовж спільного проживання останньої з ним створювався як об`єкт спільної сумісної власності подружжя. Він проживав спільно з [PERSON] в даному будинку з 2000 року і лише згодом, під час спільного проживання, як члена сім`ї, звернувшись у сільську раду, рішенням № 97 від 16 лютого 2001 року на ім`я [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,3016 га для обслуговування житлового будинку. Згідно з погосподарською книгою за 2016-2020 роки, яка є правовстановлюючим документом, єдиним власником будинку є він. Таким чином, будинок [ADDRESS] , загальною площею 85,9 м кв., житловою площею 49,3 м кв., є об`єктом спільної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] , а тому слід визнати за ним право власності на 1/2 даного будинку, а зустрічний позов задовольнити частково та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину даного будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Протоколом повторного автоматичного розподілу справи між суддями головуючим визначено суддю Яворівського районного суду Львівської області Поворозника Д.Б. Ухвалами Яворівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2021 року та від 30 березня 2022 року замінено Верблянську сільську раду Яворівського району Львівської області (як відповідача за зустрічним позовом та третю особу за первісним позовом відповідно) на правонаступника Яворівську міську раду Яворівського району Львівської області. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 30 березня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні наведеним в позовній заяві та відзиву на зустрічний позов, його позов задовольнити повністю, а зустрічний позов задовольнити частково та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину даного будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги свого довірителя підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відзиві на зустрічний позов. Просить позов [PERSON] задовольнити, з підстав, що [PERSON] та [PERSON] з січня 2000 року проживали однією сім`єю, в будинку, який нікому не належав. [PERSON] постійно вносив зміни в будинок та збільшував його, покращив дах, вікна, ганок, двері, комунікації, провів воду, зробив туалет, ванну, викопав колодязь, побудував господарські споруди. Після обладнання туалету та ванної житлова площа мала зменшитись, однак загальні площа стала більшою. [PERSON] переїхала проживати в с. Калитяки в 1986 році, уже після побудови будинку. Спірний будинок ніколи не належав та не числився за [PERSON] . Крім того, голова Верблянської сільської ради не зміг пояснити, звідки взявся цей житловий будинок. [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на цей будинок як на новостворене нерухоме майно, однак рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, у задоволенні позову було відмовлено з підстав, що законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше у встановленому законом порядку. Наголосив, що неможливо встановити, чи будинок, який є предметом спору в даній справі, це той самий будинок, про який вказано в погосподарських книгах, неможливо, зважаючи відсутність будь-яких правовстановлюючих документів, а також на різну площу, вказану в погосподарських книгах і в технічному паспорті. Водночас, відповідаючи на уточнюючі запитання суду, представник позивача не виключив можливості того, що один і той самий будинок, а також зазначив, що відсутні відомості та документи, які б свідчили, що існували два різні будинку, до яких мала відношення [PERSON] . Щодо обсягу та видів здійснених ними перебудови житлового будинку та спорудження ряду нежитлових приміщень конкретної інформації та доказів надати не може. В межах попередньої справи за позовом [PERSON] проводилась судова будівельно-технічна експертиза, згідно з висновком якої від 30 січня 2018 року встановити перелік і об`єми фактично виконаних будівельних робіт з будівництва в господарстві та житловому будинку та визначити вартість фактично виконаних з будівництва об`єктів в господарстві та житловому будинку в по [ADDRESS] , за наявними в матеріалах справи документами, (технічний паспорт не відповідає даним фактично проведеного огляду), технічно неможливо. Відповідаючи на запитання представника відповідача, представник позивача вказав, що правовою підставою визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинку є норми ст. 74 Сімейного кодексу України, яка узгоджується з нормами ст. 17 Закону України «Про власність», який був введений в дію з 15 квітня 1991 року та був чинним на час спільного проживання у фактичному шлюбі [PERSON] та [PERSON] та здійснення ними перебудови житлового будинку та спорудження ряду нежитлових приміщень, фактично створення нового об`єкта нерухомого майна. Представник відповідача за первісним позовом адвокат Дзидз А.В. в судовому засіданні підтримав зустрічний позов, а позовні вимоги [PERSON] заперечив, надав пояснення, аналогічні наведеним у зустрічній позовній заяві. Пояснив, що відповідно до технічного паспорта, спірний житловий будинок, підвал, сараї побудовані у 1985 році. Наведене спростовує доводи позивача, що будинок побудований після 2000 року. [PERSON] працювала в колгоспі «Дружба» зоотехніком. У 1985 році колгосп побудував будинок і надав його [PERSON] як члену колгоспу. Не заперечив той факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, однак вважає, що оскільки будинок був побудований до того часу, як вони стали проживати однією сім`єю, тому цей будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, а належав виключно [PERSON] , яка розпорядилася ним на власний розсуд, склавши заповіт на [PERSON] . Оскільки на будинок відсутні правовстановлюючі документи, тому за [PERSON] слід визнати право власності на спірний будинок в порядку спадкування за заповітом в судовому порядку. Документом, який підтверджує право власності [PERSON] на спірний будинок, є дані погосподарських книг за 1991-1994 роки, в яких правовий статус цього будинку визначено як колгоспний двір, який числився за [PERSON] . Також дана обставина підтверджується відповідною довідкою Верблянської сільської ради. Те, що будинок, вказаний у погосподарських книгах і будинок по [ADDRESS] - це один і той же будинок, підтверджується відомостями про пік його побудови та зазначенням особового рахунку в погосподарських книгах. Надання цього будинку [PERSON] колгоспом підтверджується записами в погосподарських книгах про місце її роботи в колгоспі. У 1991 році набув чинності Закон України «Про власність», яким скасовано поняття колгоспного двору. Щодо різниці площі будинку в різних документах зазначив, що до 2015 року не проводилась його технічна інвентаризація, невідомо хто і в який спосіб раніше вимірював площу, а також різниця у зафіксованих даних щодо площі є незначною. Крім того, відповідно до норм Цивільного кодексу України господарські та побутові приміщення не є самостійними об`єктами права власності, а належать до головної речі (будинку). Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, представників позивача та відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов слід задовольнити, зважаючи на таке. Предметом спору між [PERSON] і [PERSON] є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Як описано вище, [PERSON] просить визнати вказаний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя його та [PERSON] , мотивуючи свої вимоги, що будинок не був належно оформлений як об`єкт права приватної власності [PERSON] , а також тим, що він та [PERSON] відкрито та безперешкодно проживали у цьому будинку, вона з 1987 року, а він з 2000 року, а з січня 2005 року його проживання у цьому будинку зареєстровано офіційно, і крім того, фактично, за час проживання ними як подружжям було збудовано ціле домогосподарство. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 червня 2015 року серії [NUMBER] , яке видано виконавчим комітетом Верблянської сільської ради Яворівського району Львівської області, актовий запис № 18. Щодо проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд зазначає таке. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2015 року встановлено факт проживання позивача [PERSON] та покійної [PERSON] разом однією сім`єю як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] , в період з 24 січня 2000 року по день смерті [PERSON] , тобто до [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Дане рішення не оскаржувалось і набрало законної сили. Отже, факт проживання [PERSON] та [PERSON] разом однією сім`єю як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили і має преюдиційне значення під час розгляду даної справи, а також даний факт відповідачем учасниками справи не оспорюється. Щодо права власності на спірний житловий будинок, суд зазначає таке. Суд встановив, що право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на праві особистої власності не зареєстроване, свідоцтво про право власності не видавалося, відомості в державний реєстр не вносились. Водночас, згідно із записами погосподарської книги за 1991-1995 роки Верблянської сільської ради Яворівського району Львівської області, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав до суспільної групи господарства колгоспний двір і з 1991 року до 1995 року в такому була зареєстрована та проживала [PERSON] . Згідно з довідкою від 17 серпня 2015 року № 1833, виданою Верблянською сільською радою Яворівського району Львівської області, вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , числиться за [PERSON] . В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Враховуючи те, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] була єдиним членом колгоспного двору, що підтверджується описаними вище довідкою і даними погосподарських книг, тому вона на законних підставах набула право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , однак не зареєструвала право власності у передбаченому законом порядку. Водночас, даний будинок відповідає технічним вимогам, що підтверджується технічним паспортом, який виготовлено 22 червня 2015 року. Наведеним також спростовуються доводи представника [PERSON] про те, що спірний будинок ніколи не належав та не числився за [PERSON] . Щодо доводів представника позивача за первісним позовом про те, що неможливо встановити, чи будинок, який є предметом спору в даній справі, це той самий будинок, про який вказано в погосподарських книгах, зважаючи відсутність будь-яких правовстановлюючих документів, а також на різну площу, вказану в погосподарських книгах і в технічному паспорті, суд зазначає таке. Позивач за первісним позовом та його представник не надали жодних доказів на підтвердження таких своїх доводів, тому суд вважає такі доводи необґрунтованими. При цьому, як описано вище, відповідаючи на уточнюючі запитання суду, представник позивача не виключив можливості того, що це один і той самий будинок, а також зазначив, що відсутні відомості та документи, які б свідчили, що існували два різні будинку, до яких мала відношення [PERSON] . Щодо розбіжності у площі будинку в різних документах, суд зазначає таке. Як описано вище, згідно з погосподарськими книгами станом на січень 1991 року і в подальшому, зокрема, у 2016-2020 роках, в с. Калитяки за [PERSON] рахувався будинок загальною площею 72,00 м кв., житлова площа 42 м кв. В копії будинкової книги вказано, що житлова площа будинку, в якому проживала [PERSON] , становить 48 кв. м, а щодо загальної площі інформація відсутня. В технічному паспорті на спірний будинок зазначено, що загальна площа такого на момент оформлення становить 85,9 м кв., а житлова - 49,3 м кв. Дослідивши та оцінивши наведені вище документи в їх сукупності та з врахування інших матеріалів справи, пояснень сторін та їх представників, суд вважає, що розбіжності у площі будинку, як загальній, так і житловій, є незначними і цілком можуть бути наслідком неточностей при здійсненні замірів, а також наслідком здійснення ремонтів, добудов, перепланування тощо, про що стверджує сам [PERSON] . Щодо законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття у власність відповідача спірного будинку, а поділ будинку та визнання недійсним договору дарування має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав можливості визнання судом спільною сумісною власністю майна жінки та чоловіка, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, як придбаного під час спільного проживання так і у разі суттєвого збільшення його вартості внаслідок трудових чи грошових витрат другої сторони або їх обох. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 546/279/15-ц. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що спільне проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання набуття останньою права власності на спірне домоволодіння не є підставою для визнання цієї частки домоволодіння спільною сумісною власністю та визнання за [PERSON] права власності на частку в домоволодінні. Щодо посилання представника позивача за первісним позовом на норми ст. 17 Закону України «Про власність», суд зазначає таке. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Однак суд зазначає, що дана норма є загальною, а питання спільної сумісної власності подружжя, в тому числі у разі проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, врегульовано нормами спеціального законодавства, а саме нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (до 2004 року) та Сімейного кодексу України (після 2004 року). Щодо доводів [PERSON] про те, що за час його проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу ним було здійснено значний обсяг будівельно-ремонтних робіт, внаслідок яких будинковолодіння істотно збільшилося у своїй вартості, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України, який набув чинності з 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок про те, що ст. 57 Сімейного кодексу України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 Сімейного кодексу України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 Сімейного кодексу України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Також слід зазначити, що право спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 62 Сімейного кодексу України може виникнути на майно, що належало дружині, чоловікові, а не на окремі його поліпшення. Як зазначено вище, [PERSON] стверджує, що він сам особисто та за свої кошти заливав бетонні стяжки на підлогу в приміщеннях будинку, замінив стелю у чотирьох кімнатах, замінив міжкімнатні двері у трьох кімнатах, встановив нові вхідні двері у будинок, збільшив площу кухні та здійснив прибудову першого поверху будинку, облаштував ванну кімнату і туалет в будинку, побудував чотири господарських приміщення, облаштував мережу водопостачання в будинок, викопав криницю, перекрив будинок новим дахом, огородив будинковолодіння частково кам`яним, частково дерев`яним парканом. Однак [PERSON] та його представник не надали суду жодних доказів вартості будинку за адресою: [ADDRESS] , до та після його перебудови, а також які саме роботи (покращення) будинку та коли саме було здійснено, зокрема, відповідного висновку експерта та/чи інших документів, які б підтверджували дані обставини. Також суд враховує, що [PERSON] вже звертався до суду з позовом до [PERSON] про визнання спірного будинку за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю, але з інших підстав, а саме як новоствореного майна. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2018 року, яке було залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду Львівської області від 11 червня 2019 року і набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Даним рішенням встановлено, зокрема, що під час спільного проживання позивача [PERSON] та [PERSON] проводились роботи по ремонту та переплануванню житлового будинку, частину з яких, він як чоловік, виконував сам, а покійна [PERSON] в цей час виконувала жіночу роботу, займалась приготуванням їжі робітникам та прибиранням приміщень після них. Також під час розгляду даної справи були допитані свідки, які ствердили, що з моменту спільного проживання [PERSON] до смерті [PERSON] жодних капітальних змін несучих стін, фундаменту та покрівлі не було проведено, а лише поточний ремонт окремих частин будинку(перестановка вхідних дверей, заміна міжкімнатних дверей, у двох кімнатах підлоги, ремонт стелі, проведення води у будинок). Аналогічне підтверджено висновком експерта від 30 січня 2018 року № 1826, згідно з яким житловий будинок «А-1» та прибудову «а» за адресою: [ADDRESS] , не можна вважати новоствореними. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому, під час розгляду даної справи позивач за первісним позовом [PERSON] не надав жодних інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірний будинок є новоствореним майном за час проживання [PERSON] та покійної [PERSON] разом однією сім`єю як чоловіка та дружини та/або його вартість істотно збільшилася за цей період внаслідок трудових та грошових затрат подружжя чи особисто позивача. Також суд враховує, що в межах попередньої справи за позовом [PERSON] була призначена та проведена судова будівельно-технічна експертиза, згідно з висновком якої від 30 січня 2018 року встановити перелік і об`єми фактично виконаних будівельних робіт з будівництва в господарстві та житловому будинку та визначити вартість фактично виконаних з будівництва об`єктів в господарстві та житловому будинку в по [ADDRESS] , за наявними в матеріалах справи документами, (технічний паспорт не відповідає даним фактично проведеного огляду), технічно неможливо. Клопотання про призначення експертизи в межах справи, що розглядається, [PERSON] та його представник не заявляли. Отже, позивач за первісним позовом не довів належними та допустимими доказами, що зазначений будинок за час його спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] істотно збільшився у своїй вартості внаслідок його трудових та грошових затрат. Відповідно, у спірному випадку відсутні правові та фактичні підстави для визнання за цього будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст. 62 Сімейного кодексу України. Щодо зустрічного позову [PERSON] суд дійшов такого висновку. Як зазначено вище, [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. 25 листопада 2014 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла своїй племінниці [PERSON] . Заповіт складено та посвідчено в приміщенні Верблянської сільської ради Яворівського району Львівської області секретарем сільської ради та зареєстровано в реєстрі за номером 34. Даний заповіт не змінювався, не оскаржувався і не скасовано. Після смерті [PERSON] приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Бунтусова О.В. завела спадкову справу № 21/2015, індекс справи 02-14. Як вбачається із заяви, яка міститься в матеріалах цієї спадкової справи [PERSON] 15 вересня 2015 року звернулася із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [PERSON] як спадкоємець за заповітом. Постановою приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Бунтусової О.В. [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , а саме на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що нотаріусу подано не всі відомості та документи, необхідні для вчинення такої нотаріальної дії. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст. ст. 1268, 1269, 1270 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право протягом шестимісячного строку подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Таким чином, суд встановив, що [PERSON] набула права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на законних підставах (як єдиний член колгоспного двору), однак не отримала свідоцтва про право власності на такий, а [PERSON] є спадкоємцем за заповітом до майна [PERSON] , вчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, суд дійшов висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на спадкове майно - зазначений будинок, в судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання зустрічної позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1418,48 грн, що підтверджується квитанцією № ПН798 від 03 жовтня 2019 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення зустрічного позову в повному обсязі, а у задоволенні первісного позову відмовив, з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1418,48 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved