Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

У грудні 2018 року КП «Центр організації дорожнього руху», звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] 14 лютого 2018 року, о 18 год. 15 хв., керуючи автомобілем «ЗИЛ 4502», д.н.з. [NUMBER] , по вул. Великій Васильківській у м. Києві, порушив вимоги п. 10.9 ПДР, що призвело до наїзду на світлофорний об`єкт, який впав на транспортний засіб «Ford Fokus», д.н.з. [NUMBER] . Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 6 квітня 2018 року у справі № 752/4257/18 [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивач вказує, що ним було виконано роботи щодо відновлення пошкодженого відповідачем 14 лютого 2018 року світлофорного об`єкту, а саме: відновлено світлофор транспортний СДС Т1.2-2 шт., світлофор пішохідний СДС П.1.1 з ТВЧ-1 шт., колона транспортного світлофору. Вартість виконаних відновлювальних робіт становить 1-470,73 грн. 6 липня 2018 року позивач звернувся до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», в якому застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 10470,73 грн. 2 жовтня 2018 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відмовило у виплаті страхового відшкодування. 8 жовтня 2018 року позивач відправив відповідачу вимогу щодо добровільної сплати завданої матеріальної шкоди, але вимога не була задоволена відповідачем. Позивач просить суд стягнути із відповідача на користь КП «Центр організації дорожнього руху» 10470,73 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 15 січня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відповідачеві визначений строк на подання відзиву на позов (а.с. 53-54). 11 листопада 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 68-69) в якій просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що за страховим полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК 7202532 від 11 серпня 2017 року його цивільно-правова відповідальність застрахована ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», тому відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» боржником у делікатному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Відповідно до ст. 33 вказаного Закону власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно у такому стані, у якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник, проте, позивачем даного обов`язку не виконано. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року залучено до участі у вказаній справі в якості третьої особи на стороні відповідача [PERSON] (а.с. 76-77). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року залучено до участі у вказаній справі в якості третьої особи на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (а.с. 100-101). Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою відповідача. В судове засідання 7 квітня 2022 року сторони не прибули, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 6 квітня 2018 року, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 8). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що [PERSON] 14 лютого 2018 року, о 18 годині 15 хвилин, у м. Києві по вул. Великій Васильківській керуючи транспортним засобом ЗИЛ 4502 д.н.з. [NUMBER] , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності та скоїв наїзд на світлофорний об`єкт, який впав на т.з. FORD FOCUS д.н.з. [NUMBER] , який проїжджав поруч, в результаті чого, пошкодження та матеріальні збитки отримали обидва автомобілі, чим порушив вимоги п.10.9 ПДР України. Згідно п. п. 16, 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4 відповідно до ст. 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Згідно з ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події ( страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 вказаного Закону). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №14-176цс18. Судом встановлено та не заперечно сторонами, що автомобіль марки ЗИЛ 4502 д.н.з. [NUMBER] належний [PERSON] , на момент ДТП був забезпеченим ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» згідно полісу № АК7202532 (а.с. 96). 14 лютого 2018 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» була повідомлена про настання події, яка в подальшому може бути визнана страховими випадком, а 6 липня 2018 року КП «Центр організації дорожнього руху» подало заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 14). ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» листом № 5931 від 25 вересня 2018 року відмовила КП «Центр організації дорожнього руху» у виплаті страхового відшкодування з посиланням на п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із тим, що на момент огляду страховиком майно було відновлено (а.с. 16). КП «Центр організації дорожнього руху» вказану відмову не оскаржено, матеріали справи доказів на підтвердження зворотного не містять. Питання щодо правомірності відмови ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у виплаті страхового відшкодування суд не розглядає, оскільки позивач не заявляв такої позовної вимоги, як і вимоги про стягнення страхового відшкодування, хоча, окремих вимог про оскарження дій страховика про відмову у визнанні події страховим випадком заявляти не потрібно, адже за пред`явлення позову про стягнення страхового відшкодування суди повинні дати правову оцінку діям страховика. До того ж, ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за клопотанням відповідача залучено у цій справі в якості третьої особи, що виключає можливість пред`явлення до неї вимог. В даній справі КП «Центр організації дорожнього руху» вимагає відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно із ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Звернувшись до суду з позовом, на підтвердження розміру заподіяних йому збитків позивач надав суду копії довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 19 лютого 2018 року форми КБ-3 та акту приймання виконаних робіт від 19 лютого 2018 року форми КБ-2в, згідно яких матеріальний збиток склав 10470,73 грн. (а.с. 9-13). Тобто позивач надав суду докази на підтвердження розміру заподіяної йому шкоди, а відповідач, у свою чергу, не спростував заявленого розміру збитків та не надав суду доказів щодо іншого його розміру. З клопотанням про призначення відповідної судової експертизи до суду не звертався. В той же час, відповідальність у вигляді відшкодування збитків може наставати у сукупності умов, до яких належать: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки боржника; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; г) вина боржника. Так, Законом України «Про автомобільні дороги» встановлений обов`язок органів місцевого самоврядування утримувати автомобільні дороги в належному стані. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги» складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Статтею 16 вказаного Закону встановлено, що вулиці і дороги міст знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю, отже, технічні засоби організації дорожнього руху, також перебувають в комунальній власності міста. Відповідно до рішення Київської міської ради від 23.03.2017 року № 21/2243 «Про перейменування Комунального підприємства «Київдорсервіс» КП «Центр організації дорожнього руху» перейменовано з КП «Київдорсервіс», яке створено згідно з рішенням Київської міської ради від 27.11.2003 року № 216/1090 «Про заходи щодо поліпшення роботи по організації дорожнього руху, розвитку мережі паркінгів, автостоянок, місць для паркування та інших об`єктів дорожнього сервісу м. Києва» та діє на підставі Статуту, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 12.04.2004 року № 680 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.01.2018 року № 10) (а.с. 20, 21-33). Згідно з п. 2.2.3 Статуту КП «Центр організації дорожнього руху» предметом діяльності підприємства є, зокрема, встановлення/будівництво, утримання та експлуатація технічних засобів регулювання дорожнього руху (світлофорних об`єктів, дорожніх знаків та інших технічних засобів регулювання дорожнього руху). Пунктом 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21.03.2005 року № 398 «Про впорядкування розміщення технічних засобів регулювання дорожнім рухом на вулично-шляховій мережі м. Києва» КП «Центр організації дорожнього руху» визначено балансоутримувачем технічних засобів регулювання дорожнім рухом (а.с. 43-44). Тому, враховуючи вищевикладене, технічні засоби регулювання дорожнього руху м. Києва є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та знаходяться на балансі КП «Центр організації дорожнього руху». Пред`явивши даний позов, КП «Центр організації дорожнього руху» вказало, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] 14 лютого.2018 року, о 18 год. 15 хв., в м. Києві на вул. Велика Васильківська, було пошкоджено технічний засіб регулювання дорожнього руху. Згідно п. 8.1. ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками. Технічні засоби регулювання дорожнього руху призначені для регулювання дорожнього руху. Відповідно до діючих правил дорожнього руху попереджають, зобов`язують, забороняють, рекомендують учасникам дорожнього руху певні дії для забезпечення необхідної пропускної здатності ділянки вулиці чи дороги і безпеки дорожнього руху. Відповідно до Правил утримання технічних засобів регулювання дорожнього руху вулично-дорожньої мережі населених пунктів, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 296 від 08.11.2017 року, до останніх належать дорожні світлофори, світлова сигналізація, табло зворотного відліку, дорожні знаки, огородження, дорожня розмітка, напрямні стовпчики, пристрої примусового зменшення швидкості, периферійне обладнання (контролери, засоби обробки і передачі інформації, засоби диспетчерського зв`язку). Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 4, 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Верховний Суд у постанові від 12.01.2022 року по справі № 265/3896/19 зазначив, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За нормами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь яких доказів, які б могли спростувати наведені у позовній заяві доводи позивача відповідачем суду не надано. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги КП «Центр організації дорожнього руху» підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір у розмірі 1762 грн.

Outcome: approved