Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, як об`єднаної територіальної громади, визначивши третьою особою - приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В., в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок А-1, прибудову -а2, тамбур - а3, загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., допоміжною площею 12,5 кв.м., літні-неопалювальні приміщення - 17 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літню кухню - Б1, сарай - В1, погріб -ПГ, навіс - Г1, сарай - Д1, сарай - Е1, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька залишилося спадкове майно, яке складається з домоволодіння [ADDRESS] . Позивач зазначає, що інший спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку та прийняли спадщину, у померлого [PERSON] не існує. Крім того, спадкодавець за життя склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачеві по справі. Позивач, як спадкоємець за законом звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. із заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна, відомості щодо реєстрації права власності на спадковий будинок відсутні, що також зазначено в довідці КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» ДОР». Позивач зазначає, що його батько за життя отримав дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці, що була йому відведення для цієї мети. В період з 1978 по 1981 рік його батьками було здійснено будівництво будинку, господарських будівель та спору, батьки проживали та були зареєстровані у зазначеному будинку до їх смерті. Посилаючись на неможливість позасудового набуття права на спадкування нерухомого майна, яке не зареєстроване на даний час у встановленому законом порядку, позивач звернувся до суду з означеним позовом. Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року відкрите провадження по справі (а.с. 34). Цією ж ухвалою зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. контору надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В судове засідання представник позивача не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Представник відповідача - Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду подано копію свідоцтва про смерть [PERSON] , у відповідності до якого останній помер [INFO] в смт.Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.7). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. заведено спадкову справу № 74/2019, матеріали якої свідчать про те, що із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся [PERSON] . Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, судом не встановлено. Поряд з цим, приватним нотаріусом, відповідною постановою від 22 липня 2021 року, позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна, відомості щодо реєстрації права власності на спадковий будинок відсутні, що також зазначено в довідці КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» ДОР» (а.с. 24). З технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , який виготовлявся, за замовленням позивача в 2021 році вбачається, що на території домоволодіння в період з 1978 року по 1981 роки було побудовано житловий будинок А-1, прибудову -а2, тамбур - а3, загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., допоміжною площею 12,5 кв.м., літні-неопалювальні приміщення - 17 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літню кухню - Б1, сарай - В1, погріб -ПГ, навіс - Г1, сарай - Д1, сарай - Е1(а.с. 23-27). При цьому з архівного витягу архівного відділу Новомосковської районної державної адімнстрації Дніпропетровської області вбачається, що 16.08.1978 року виконком Губиниської селищної ради своїм рішенням за № 15 надав дозвіл [PERSON] будівництво нового житлового будинку на своїй присадибній ділянці по [ADDRESS] (а.с.17), будівельні роботи проводилися з дозволу відділу архітектури, про що свідчить відповідна довідка (а.с. 18). У зв`язку з упорядкуванням номерів та вулиць в [ADDRESS] змінена на [ADDRESS] (а.с. 19). Виконавчий комітет Губиниської селищної ради Новомосковського району надав довідку про те, що будівництво житлового будинку за [ADDRESS] проводилося [PERSON] та [PERSON] в період з 1978 року по 1982 роки (а.с. 20). На час будівництва житлового будинку спадкодавцем, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти, з надвірними побудовами, як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки та надвірні побудови є власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок та надвірні побудови був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності нерухомість із проведенням її реєстрації. По об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не зареєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що набувши на відповідній правовій підставі житловий будинок, та продовжуючи будівництво господарських будівель та споруд спадкодавець за життя правомірно набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, визначеними у технічному паспорті. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, врегульовані наступними нормами закону. У відповідності до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Отже, усі надані позивачами докази, свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] на законних підставах набув право власності на вищевказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами, але за життя у спосіб встановлений законом належне йому право власності не зареєстрував, у зв`язку з чим позивач, який являється спадкоємцями за законом після смерті свого батька, з незалежних від нього обставин, дійсно позбавлений можливості оформити свої спадкові права, а тому його права мають бути визначені в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадковий житловий будинок, підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved