Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

[PERSON] 31 серпня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості, зміну розміру аліментів шляхом зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилаються на те, що з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну неповнолітню дитину, він є батьком, а відповідачка - матір`ю їх дітей: сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя в подальшому не склалося і шлюб їх рішенням суду було розірвано, майно поділили добровільно, дитина за згодою сторін залишилася мешкати з матір`ю; відповідачка звернулася до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання і виховання цього їх сина; 26 травня 2021 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено наказ про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання їх вказаної неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Однак, на думку позивача, ця сума була завищена, визначена без врахування його думки, матеріального і сімейного стану, тому і вирішив звернутися з цим позовом до суду. Позивач, зокрема, обґрунтовує свій позов тим, що у нього складне матеріальне становище, не є приватним підприємцем, він має певні проблеми зі здоров`ям, а також що він раніше і зараз надає значно більше коштів на утримання сина. Тому позивач вважає розмір сплачуваних аліментів на користь відповідачки завеликим для нього і накладає на останнього надмірний тягар. Таким чином, зараз матеріальне становище позивача не покращилося, він має стабільний і не мінливий заробіток, скрутне матеріальне становище. Просив звільнити його від сплати заборгованості, змінити розмір стягуваних з нього на користь відповідача згідно вказаного рішення (наказу) суду на їх одну неповнолітню дитину, зменшивши його з 1/4 до 1/6 частки заробітку (доходу) позивача, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, дійсно з позивачем перебували в шлюбі, мешкали разом і мають одну спільну неповнолітню дитину, коштів аліментів і так недостатньо для утримання їх дитини і їх зменшення призведе до погіршення їх стану; вказані в позові вимоги безпідставні, оскільки не грунтуються на законі і не доведені належними доказами, суд все це вже з`ясовував і виніс рішення (що підтверджено ухвалою апеляційного суду), з того часу ні чого не змінилося, заперечувала проти задоволення позову і не заперечувала проти винесення рішення без її участі, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2020 року, зареєстрованому Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 39; мали відносини, мешкали разом і раніше, від шлюбу та спільного мешкання мать одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Стосунки в сім`ї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року шлюб сторін розірвано; дитина за згодою сторін залишилася мешкати з матір`ю. Позивач не надавав коштів для утримання і виховання сина, відповідачка звернулася до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання і виховання цього їх сина і 26 травня 2021 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено наказ про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання їх вказаної неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Позивач звернувся до суду з заявою про перегляд наказу про стягнення аліментів за нововиявленими обставинами, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2021 року ця його заява залишена без задоволення, вказана ухвала не оскаржувалася набрала законної сили. Однак, на думку позивача, ця сума аліментів у вказаному наказі суду була завищена, визначена без врахування його думки, матеріального і сімейного стану, тому і вирішив звернутися з цим позовом до суду. Позивач, зокрема, обґрунтовує свій позов тим, що у нього складне матеріальне становище, не є приватним підприємцем, він має певні проблеми зі здоров`ям, а також що він раніше і зараз надає значно більше коштів на утримання сина. Тому позивач вважає розмір сплачуваних аліментів на користь відповідачки завеликим для нього і накладає на останнього надмірний тягар. Таким чином, зараз матеріальне становище позивача не покращилося, він має стабільний і не мінливий заробіток, скрутне матеріальне становище, звернення до відповідача про зменшення коштів на утримання дитини ні до чого не призвело. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 184 якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Сторони [PERSON] і [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2020 року; мали відносини, мешкали разом і раніше, від шлюбу та спільного мешкання мать одну спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Стосунки в сім`ї не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року шлюб сторін розірвано; дитина за згодою сторін залишилася мешкати з матір`ю. 26 травня 2021 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено наказ про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання їх вказаної неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Позивач звернувся до суду з заявою про перегляд наказу про стягнення аліментів за нововиявленими обставинами, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2021 року ця його заява залишена без задоволення, вказана ухвала не оскаржувалася набрала законної сили. Однак, на думку позивача, ця сума аліментів у вказаному наказі суду була завищена, визначена без врахування його думки, матеріального і сімейного стану, тому і вирішив звернутися з цим позовом до суду. Зараз, як стверджує позивач, матеріальне становище як позивача, так і відповідача змінилося, в нього це становище погіршилося і тому він на теперішній час не в змозі сплачувати аліменти в зазначеному судом розмірі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет»: установити у 2021 році: прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні, а відповідно до ст. 7 ст. Закону України «Про державний бюджет» на 2022 рік: установити у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров`я позивача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів саме у розмірі заявлених та вже стягуваних аліментів, оскільки відповідно до закону - загальний розмір аліментів на одну дитину 1/4 частина доходу відповідача, на двох - 1/3 частина, на трьох і більше - Ѕ. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В даному випадку відсутні будь-які підстави для зміни (збільшення) розміру аліментів. Так, у відповідності до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі: зміни матеріального або сімейного стану; погіршення або поліпшення здоров`я когось із них; інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України. З часу стягнення та визначення розміру аліментів матеріальний або сімейний стан позивача не змінився. Суд враховує те, що позивач за законом і рішенням суду зобов`язаний утримувати свого неповнолітнього сина, приймати участь у його вихованні, лікуванні, дозвіллі і інш.. І навіть якщо матеріальний стан позивача змінився, то ці обставини не є безумовною підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів. Аліменти - це кошти для утримання дитини, які закон зобов`язує платити одного з батьків неповнолітньоі? дитини. Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати і?и? можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати і?и? захист і піклування, які необхідні для і?і? благополуччя. При цьому, виходячи з положень чинного законодавства, доступ дитини до даних благ не залежить від перебування батьків у шлюбі. Аліменти є власністю самоі? дитини, а не батьків. Батьки лише отримують та використовують і?х від імені дітеи?. Згідно з положеннями Сімеи?ного кодексу Украі?ни кошти на утримання дитини складаються із суми аліментів, які сплачуються щомісячно та сум додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностеи? дитини, необхідністю оздоровлення, тощо) (ст. 185 СК Украі?ни). Додаткові витрати на дитину підлягають до сплати незалежно від вирішення питання про сплату аліментів на утримання дитини, відсутності вимог про сплату аліментів, припинення права на аліменти (ст.190 СК Украі?ни). Бажання батька відправити дитину на відпочинок за кордон не може враховуватися в рахунок сплати аліментів, так як це є додатковою витратою, а грошові кошти передані під розписку матері дитини, із врахуванням і?х цільового призначення, не є аліментами. До того ж, надані позивачем акти здачі-прии?мання наданих одноразових послуг від 04 грудня 2020 року, 02 лютого 2020 року, 09 березня 2021 року, 16 квітня 2021 року, 30 квітня 2021 року та 12 січня 2021 року є неналежним та недопустимим доказом того, що дані послуги надавались заявникові саме для догляду за дитиною ( [PERSON] ) так як в даних актах вказано лише замовника та виконавця робіт. З урахуванням того, що заявник у своі?й заяві посилається на тои? факт, що у нього від шлюбу з [PERSON] є донька, тому встановити якіи? дитині надавались послуги по денному догляду та з організаціі? розвиваючого довкілля не є можливим. Також, в акті здачі-прии?мання наданих одноразових послуг від 02 лютого 2021 року відсутніи? підпис [PERSON] , що не може бути належним доказом у справі. Стосовно наданого чеку від 18 квітня 2021 року з магазину « Чадо » не можливо встановити, для кого саме було придбано речі, так вище було заначено, що у заявника від шлюбу з [PERSON] є донька, тому встановити кому саме було придбано дані речі не є можливим. Чек № 204177 від 02 квітня 2021 року, № 70549 від 07 грудня 2020 року, товарнии? чек № СЗ-0005636 від 28 грудня 2020 року в яких не можливо встановити та ідентифікувати особу, яка здіи?снила дані покупки товарів. Надання одним із батьків, у добровільному порядку матеріальноі? допомоги малолітніи? дитині є и?ого правом, та не звільняє и?ого, як одного з батьків, від обов`язку утримання дитини (сплати аліментів). Аналогічнии? за своі?м змістом правовии? висновок надано в постанові КЦС ВС від 27 травня 2020 року № 712/4702/19 (61-929св20). Отже, безпідставною та необґрунтованою є вимога позовну щодо звільнення [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами, стягнутих судовим наказом Жовтневого раи?онного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2021 року по справі № 201/9647/20, на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] за період з 12 жовтня 2020 року по 31 травня 2021 року. Стосовно зменшення розміру аліментів стягнутих на користь [PERSON] з [PERSON] , на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з 1/4 до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законноі? сили і до досягнення дитиною повноліття: відповідно до ч. 1 ст. 192 СК Украі?ни розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. З часу винесення судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітнього [PERSON] а ні зміни сімеи?ного стану, а ні зміни матеріального положення в бік зменшення суми доходів у [PERSON] не відбулось. Також згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Згідно з частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд погоджується з висновком суду при стягненні аліментів, що розмір цих аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач може мати на утриманні інших дітей чи інш., без доведення значного погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей від шлюбу з відповідачкою та суперечитиме їх інтересам. Таким чином, суд, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про зменшення розміру аліментів, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а наявність інших дітей, на користь яких за рішеннями судів не стягуються аліменти на їх утримання чи інш., не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20) та від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21). Доводи позивач зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду при стягненні аліментів щодо встановлених обставин справи, оскільки він не приймав участі в тому судовому засіданні. За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»). В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків ( «Сахін проти Німеччини»). У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, Парламентська Асамблея закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей. Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості, зміну розміру аліментів та зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості, зміну розміру аліментів та зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed