Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-24 00:00:00

ПАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за спожиту теплову енергію. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» покладений обов`язок - забезпечення тепловою енергією населення, організацій та підприємств всіх форм власності. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське хімволокно». Оскільки, в будинку [ADDRESS] з 30.09.2017 року встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири. Лічильник обліку гарячого водопостачання в квартирі [ADDRESS] відсутній, тому згідно п.21 вищевказаних правилу разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води теплової енергії плата за наданні послуги справляється згідно з установленими нормативами ( нормами ) споживання на одну зареєстровану особу. Згідно листа-інформації Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради №12521-01-10 за адресою по [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі по справі. Відповідачі фактично споживаючи послуги не надсилали позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надавав відповідачам житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі. Також, зазначають, що відповідачі своєчасно з січня 2013 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також не здійснювали внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка на 01 липня 2020 року складає 85 598,4292 грн., що підтверджується листом-розрахунком по ОР № 14444057. Вказують, що договір з відповідачем про надання житлово-комунальних послуг не укладений, але, відповідно до діючого законодавства відповідачі зобов`язані оплатити позивачу усі фактично спожиті ними комунальні послуги. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не можу бути підставною для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, просять стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на їхню користь заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 85 598,42 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 23 084,98 грн. та 3% річних у розмірі 6 000,84 грн., а всього 114 684,24 грн. та стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2102,00 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2020 по цивільній справі № 711/6047/20 за позовом ПАТ «Черкаське хімволокно Черкаська ТЕЦ» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за спожиту теплову енергію було повністю задоволено вимоги позивача та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання та внески у розмірі 85598,42грн., інфляційну складову боргу у розмірі 23084,98грн. та 3% річних у розмірі 6000,84грн., а всього 114684,24грн., а також судовий збір в розмірі по 700,66грн. з кожного. [PERSON] звернулася до суду 22.09.2021р. із заявою, в якій просила скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2020р. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року скасовано заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 грудня 2020 року по справі № 711/6047/20 (провадження № 2/711/2158/20) за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за спожиту теплову енергію. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] , позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чакалов А.К., в судовому засіданні зазначив, що до спірних правовідносин має бути застосований строк позовної давності на підставі ст.. 267 УК України, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги з порушенням трирічного строку позовної давності. Крім того, представник відповідача також зазначив, що в задоволенні позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] має бути відмовлено, оскільки відповідач [PERSON] є одноособовим власником квартири і будь-яких договорів нею з іншими відповідачами щодо розподілу витрат на комунальні послуги не укладалось. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Причину неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, судом було вирішено поводити розгляд справи без участі вказаних учасників судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» на підставі ліцензії забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно». В судовому засіданні встановлено, що відповідно до інформаційної довідки №275043924 від 15.09.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування №3106 від 09.08.2002р. вчиненого приватним нотаріусом ЧМНО Міняйло І.П. Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання від 25.09.2020 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 16 травня 2001 року. Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання від 30.06.2020 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 11 лютого 2000 року. Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання від 30.06.2020 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 15 грудня 2004 року. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на наступні обставини. Так, оскільки, в будинку [ADDRESS] з 30.09.2017 року встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири. Лічильник обліку гарячого водопостачання в квартирі [ADDRESS] відсутній, тому згідно п.21 вищевказаних правилу разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води теплової енергії плата за наданні послуги справляється згідно з установленими нормативами ( нормами ) споживання на одну зареєстровану особу. Згідно листа-інформації Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради №12521-01-10 за адресою по [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі по справі. Отже, відповідачі фактично споживаючи послуги не надсилали позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надавав відповідачам житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі. Також, зазначають, що відповідачі своєчасно з січня 2013 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також не здійснювали внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка на 01 липня 2020 року складає 85 598,42 грн., що підтверджується листом-розрахунком по ОР № 14444057. Вказують, що договір з відповідачем про надання житлово-комунальних послуг не укладений, але, відповідно до діючого законодавства відповідачі зобов`язані оплатити позивачу усі фактично спожиті ними комунальні послуги. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не можу бути підставною для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, просять стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно на їхню користь заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 85 598,42 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 23 084,98 грн. та 3% річних у розмірі 6 000,84 грн., а всього 114 684,24 грн. та стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2102,00 грн. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, одночасно покладено як на споживача (відповідача), так і на виконавця (позивача) (п.1 ч.2 ст. 7, п.2 ч.2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Отже, оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , якій надавались позивачем послуги з теплопостачання та постачання гарячої води на опалювальну площу 35,8кв.м., про що свідчить витяг з ОР №14444057, то за таких обставин судом встановлено, що відповідач [PERSON] є фактичним споживачем наданих позивачем послуг у період часу за який позивачем нарахована заборгованість. Заявляючи вимогу про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , позивач посилався на відповідь на адвокатський запит [PERSON] №12521-01-10 від 07.07.2020 наданої Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, згідно якої за адресою по [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 11.02.2000р. по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 15.12.2004 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 16.05.2001р. по теперішній час. Згідно із змісту ст.. 162 Житлового кодексу України РСР, плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється за угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до ч.2 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до п.6 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких витратах визначається його власником і обов`язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст.. 156 ЖК Української РСР), вказана правова позиція викладена у рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси у цивільній справі №712/8916/17, яке Постановою Верховного суду від 13.06.2019 залишено без змін). Отже, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що у даних правовідносинах [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами, оскільки вони власником квартири в будинку є відповідач [PERSON] , тому саме в неї, як у власника, виникає обов`язок оплатити позивачу надані послуги з опалення її квартири та гарячого водопостачання відповідно до кількості зареєстрованих у цій квартирі осіб. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості солідарно із [PERSON] та [PERSON] не підлягає до задоволення. Щодо розміру нарахованої заборгованості, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений термін. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з січня 2013 року відповідачем [PERSON] не оплачувалися послуги за централізоване опалення, гарячого водопостачання, а також не здійснювалися внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води згідно ст.. 17 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та згідно рішення Черкаського міськвиконкому №1021 від 17.09.2019, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.07.2020 складає 114 684,24грн., з яких: заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та Внески у розмірі 85598,42 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 23084,98 грн. та 3% річних у розмірі 6000,84 грн. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] посилається на те, що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції / пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» / судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у Постанові від 07.06.2018р. у справі № 668/8830/15-ц правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або, з його згоди, іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Виходячи з наведеного, колегія суддів погодилася із висновком суду апеляційної інстанції про вчинення відповідачем дій, які, відповідно до положень статті 264 ЦК України, свідчать про переривання строку позовної давності. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у справі № 437/2726/13-ц від 22.01.2019р., Верховним Судом України у справі № 6-43цс 17 від 22.03.2017 року. Як встановлено в судовому засіданні, позивач звернувся в суд з позовом 31.08.2020 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Придніпровського районного суду м. Черкаси №24263/20, вказуючи суму боргу, який виник з 1 січня 2013 року по 01 липня 2020 року. Застосовуючи трирічний строк позовної давності, суд приходить до висновку, що суму боргу, який виник за період з 01 вересня 2017 року по 01 липня 2020 року слід стягнути з відповідача на користь позивача в сумі 41876,67грн. Крім того, слід зазначити, що саме такий період і таку суму боргу визнає відповідач. Окрім того, з відповідача підлягають стягненню три проценти річних та інфляційні витрати, що не суперечить вимогам ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Три проценти річних та інфляційні витрати за період з 01 вересня 2017 року по 01 квітня 2020 року становлять відповідно 1666 грн. 74 коп. та 2725 грн. 41 коп., які також підлягають стягненню з відповідача. Отже, підсумовуючи викладене вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» слід задовольнити частково, а саме в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання та Внески у розмірі 41876,67 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 2725,41 грн. та 3% річних у розмірі 1669,74 грн., а всього 46271,82грн. Крім того, відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до заявлених вимог, тобто у розмірі 847,95грн., що становить 40,34% від задоволених позовних вимог.

Outcome: partial