Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Твердохліб В.Ю. звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за позивачем та відповідачем в порядку поділу майна подружжя, право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] по 1/2 частки за кожним. Судові витрати, пов`язані з поділом спільного майна подружжя, просить покласти на відповідача. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 11.03.2010 року по 03.06.2021 року відповідач, [PERSON] та позивач [PERSON] , перебували у шлюбі. За час шлюбу сторонами як подружжям набуто у власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , титульним власником якого є відповідач. З огляду на те, що між сторонами не можливо добровільно вирішити питання про поділ зазначеного вище житлового будинку, а також враховуючи наявність спору між сторонами, позивачем ініційовано вирішення цього питання у судовому порядку. 16.12.2021 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Продан М.О. було направлено до суду відзив на позовну заяву, згідно якого представник зазначив, що спірний будинок було придбано не в період шлюбу, та не є спільним майном подружжя, відповідно не підлягає поділу. Твердження позивача, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю - є хибним. Оскільки кошти, на які придбано будинок були моєю особистою власністю, та ще й у 2006 році, шлюб було укладено між сторонами у 2010 році, додавши до відзиву копію розписки. Просить суд у задоволенні позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі. 16.12.2021 року представником позивача [PERSON] , адвокатом Твердохліб В.Ю. було направлено до суду відповідь на відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якому вказав, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2021 року № 283516123 державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок була здійснена 27.05.2020 року, тобто за час шлюбу, сторонами як подружжям набуто у власність житловий будинок з господарськими будівлями. Розписка від 18.09.2006 року жодним чином не підтверджує право власності на спірний будинок, крім того не була підставою для реєстрації права власності. Просить відхилити в повному обсязі пояснення представника відповідача викладені у відзиві та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У підготовче судове засідання позивач та його представник не з`явилися, до матеріалів справи додали заяву, в якій вказали, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять суд розглядати справу без їх участі (а.с. 62, 64). Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позовної заяви визнає у повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову (а.с. 70). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, а ч. 4 ст. 206 ЦПК встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] з 11.03.2010 року по 03.06.2021 року перебували у шлюбі, який рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 03.06.2021 року було розірвано (а.с. 14). Від шлюбу подружжя має сина, [PERSON] , [INFO] , підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.04.2010 року (а.с. 13). Позивач також виховував спільного сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.03.2006 року. За час шлюбу сторонами як подружжям набуто у власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , власником якого є відповідач, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Захарівське бюро технічної інвентаризації» Захарівської районної ради Одеської області від 17.11.2020 року № 314 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2021 року № 283516123 (а.с. 16-24). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.ч. 1,2 ст. 355 ЦК України). Так як відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, спірний житловий будинок відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільний житловий будинок на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право спільної часткової власності на нерухоме майно 1/2 частину житлового будинку кожному.

Outcome: approved