Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування жилою площею в квартирі [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить вищевказана квартира, в якій зареєстрована відповідач. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає, у зв`язку із чим позивач змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з`явилась, подала заяву про визнання позовних вимог в повній мірі та про розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість вимог позивача, перевіривши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування вказаної квартири від 05 квітня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1328. Згідно копії довідки про реєстрацію та склад сім`ї від 09.02.2022 року № 1367 відповідач зареєстрована за вищевказаною адресою. Відповідно до акту про фактичне не проживання особи, складеного комісією у складі управителя ОСББ та проживаючих у будинку власників інших квартир від 08.02.2022 року, відповідач зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначене узгоджується з правововою позицією у справі № 6-709цс16. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільно з власником квартири не проживає, спільним побутом не пов`язана, вже не є членом сім`ї власника квартири, договорів щодо проживання відповідача у квартирі між сторонами не укладалося, домовленостей не було, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017р. у справі № 6-2931цс16. Відповідачем було визнано позовні вимоги в повній мірі. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача підтверджуються наданими доказами, при цьому є законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved