Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

У червні 2021року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що з 1973 року по 2014 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них є донька [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] . Зазначала, що 13 серпня 2004 року між нею, [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені свого малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року, за умовами якого остання продала, а вони придбали в рівних частках квартиру [ADDRESS] . Стверджувала, що спірну квартиру вони разом з донькою [PERSON] придбали за особисті кошти, так як [PERSON] свої кошти в придбання квартири не вкладував. Вказувала, що оскільки для оформлення договору купівлі-продажу необхідно була згода чоловіка, тобто [PERSON] , то нотаріусом було запропоновано формально включити [PERSON] до кола покупців, на що вона погодилася, так як після 30 років шлюбу довіряла йому. Крім того, при укладенні договору купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року між нею та [PERSON] була досягнута домовленість, що спірна квартира після їх смерті залишиться дітям та онукам. В 2008 році [PERSON] пішов з сім`і та став проживати з іншою жінкою в квартирі [ADDRESS] . З цього часу вони з [PERSON] не спілкувалися і він до спірної квартири не приходив, жодних дій з приводу користування, володіння чи розпорядження квартирою не вчиняв, з позовними вимогами щодо виділу своєї частки в натурі до суду не звертався. Позивачка зазначала, що 01 липня 2014 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, а 07 серпня 2014 року останній зареєстрував шлюб з [PERSON] з якою проживав однією сім`єю з 2008 року. [INFO] [PERSON] , помер. Після його смерті відкрилась спадщина на ј частину квартири [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за померлим. Не погоджуясь з тим, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на частину спірної квартири, позивачка стверджувала, що з моменту укладення договору купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року і до своєї смерті, [PERSON] значився співвласником спірної квартири лише номінально (тобто без наміру настання для нього реальних юридичних наслідків, як для власника), оскільки, останні 11 років він своєю власністю не користувався, до квартири не навідувався, жодних дій щодо володіння чи розпорядження своєю часткою не вчиняв. За її думкою. вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] , підписуючи договір купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року в якості покупця ј частини квартири, насправді не мав дійсного наміру на настання для нього будь-яких юридичних наслідків, як для власника, тобто не прагнув отримати право розпорядження, володіння або користування цією квартирою. Стверджувала, що оскільки після придбання спірної квартири та розлучення з [PERSON] , вона продовжувала добросовісно та безперервно володіти та користуватися його частиною спірної квартири, і останній не пред`являв до неї ні яких вимог, то вона набула право власності на ј частину, яка належала померлому за набувальною давністю. Тому посилаючись на норми Цивільного кодексу України, позивачка просила суд визнати за нею право власності на ј частину квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою суду від 30 червня 2021 року по справі було відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 36-37). Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року підготовче провадження по справі було закінчено та призначено судовий розгляд (а.с. 52-53). Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року до участі у справі було залучено в якості співвідповідача [PERSON] (а.с. 155-156). Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року було відмовлено [PERSON] до залучення її по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо пред мета спору (а.с. 157-158). Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року заява [PERSON] про зупиення провадження по справі була залишена без задоволення (а.с. 159-160). Позивач та її представник, діючий на підставі довіреності від 17 березня 2021 року в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК (а.с. 45, 50, 165, 178, 180, 183, 185, 187, 189, 202). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК. Ранішпе надала до суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.44, 49, 166, 172-173, 182, 190, 194). Відповідачка [PERSON] та її представник, діюча за ордером від від 12 лисопада 2021 року в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК (а.с.151, 162, 178, 181, 185, 187, 188, 195, 199, 201, 203). Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 12 серпня 1976 року в палаці одружень, актовий запис № 1767, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 12). В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] . Встановлено, що 13 серпня 2004 року між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені свого малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року, за умовами якого остання продала, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] придбали в рівних частках квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). 31 серпня 2004 року право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 7). 31 серпня 2004 року право власності [PERSON] на ј частину квартири [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (а.с. 115-116). 01 липня 2014 рік шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 13). Судом встановлено, що 07 серпня 2014 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 14, 94, 96-97). [INFO] [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 15, 95, 98-99). Після смерті [PERSON] відкрилась спащина у вигляді ј частини квартири [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 червня 2021 року були задоволенні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнанян права власності в порядку спадкування за законом та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 62-67). З змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 червня 2021 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоєміцами першої черги після смерті [PERSON] , які своєчасно прийняли спадщину після його смерті. Суд звертає увагу на той факт, що при житті та після смерті [PERSON] , та на протязі розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири [ADDRESS] , позивачка не заявляла свої права на ј частину спірної квартири. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 638 ЦК україни договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З матеріалів справи вбачається, що позивачка після укладення договору купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року не оскаржувала право [PERSON] на ј частини квартири [ADDRESS] та була з цим згодна. Крім того, як встановлено судом [PERSON] з 2008 року в спірній квартирі не проживав, але своє право власності на ј частину квартири зберігав. Отже твердження позивачки про те, що [PERSON] з моменту укладення договору купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року і до своєї смерті, значився співвласником спірної квартири лише номінально (тобто без наміру настання для нього реальних юридичних наслідків, як для власника), не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. Частинами першої та четвертої ст.\~344\~ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.\~2\~ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння\~є безперервним,\~якщо воно\~не втрачалося\~володільцем протягом\~усього строку,\~визначеного законом\~для набуття\~права власності\~на майно\~за набувальною\~давністю.\~При цьому\~втрата не\~зі своєї\~волі майна\~його володільцем\~не перериває\~набувальної давності\~в разі\~повернення майна\~протягом одного\~року або\~пред`явлення\~протягом цього\~строку позову\~про його\~витребування (абзац\~2\~ч.\~3\~ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для рухомого майна такий строк складає п`ять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року по № 910/17274/17 встановила, що не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про умови набуття права власності за набувальною давністю, оскільки за змістом ч. 1 ст.\~344\~ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, позивач користуючись спірною частиною квартири без належних правих підстав, знала що спірна частина квартири належить на праві власності [PERSON] , отже власник був їй відомий, і набути право власності на вказану частину у неї не буде підстав. Для набуття права власності на спірну частину квартири, яке перебуває у власності іншої особи існує певний порядок. Суд вважає, що оскільки право власності [PERSON] на ј частину спірної квартири, при житті останнього, позивачкою не оскаржувався, то правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності позивачки на ј частину квартири за набувальною давністю не має. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх необгрунтованістю. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог Відповідно до ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір\~покладаєтьсяна сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір у справі складає 1944,25 грн., який був сплачений позивачкою при зверненні до суду (а.с. 1). На підставі ст. ст. 15, 16, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed