Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

в позові вказано, що позивач працював в ПрАТ «Івано-Франківський арматурний завод» (ПрАТ «ІФАЗ») на посаді інженера-конструктора. Заробітна плата на підприємстві постійно виплачувалась із затримками. Аванс і відпускні не виплачувалися згідно КЗпП України, а нараховувалися в загальну зарплату. З грудня 2020 року відповідач не виплачував заробітну плату посилаючись на відсутність коштів. Остання виплата зарплати була здійснена в липні 2021 року за листопад 2020 року. В липні 2021 року, збираючись позиватися до суду через невиплату зарплати, звернувся до керівництва із заявою якою просив надати довідку про терміни і розмір заборгованої заробітної плати. 30.07.2021 року без пояснення причин працівникам в усному порядку було наказано на роботу не виходити, чекати дзвінка. В кінці серпня 2021 року всі бухгалтери разом із фінансовим директором були звільнені. З бухгалтерії прибрали всі комп`ютери. Цим вчинком роботодавець свідомо унеможливив отримання працівниками довідок з фінансових питань. На сьогоднішній день ніякої офіційної інформації працівники не мають. На територію заводу, на робочі місця їх не пропускають. 17.09.2021 року звільнився з роботи згідно частини 3 ст.38 КЗпП України в зв`язку із невиплатою роботодавцем заробітної плати. В заяві на звільнення просив роботодавця надати довідку про заборгованість. Звільнили, але довідки не надали. При звільненні розрахунок проведено, заборгована зарплата і належні розрахункові кошти не виплачені. Довідку про доходи зміг взяти тільки в Пенсійному фонді. Згідно розрахунку проведеного на основі цієї довідки: не виплачена заробітна плата складає 48 101,81 грн.; борг відповідача за вимушений простій з липня 2021 року по 17 вересня 2021 року складає 11 869,28 грн.; вихідна допомога за три місяці згідно ст. 44 КЗпПУ складає 20 615,07 грн.; компенсація за несвоєчасний розрахунок згідно ст. 117 КЗпПУ складає 15 305,15 грн.; за невикористану відпустку відповідач має компенсувати 8 120,46 грн.; загальна сума невиплачених заробітної плати і розрахункових коштів складає 104011,77 грн. Судом встановлено наступні обставини. За змістом позову позивачем вказано, що він працював в ПрАТ «Івано-Франківський арматурний завод» (ПрАТ «ІФАЗ») на посаді інженера-конструктора. Заробітна плата на підприємстві постійно виплачувалась із затримками. Аванс і відпускні не виплачувалися згідно КЗпП України, а нараховувалися в загальну зарплату. З грудня 2020 року відповідач не виплачував заробітну плату посилаючись на відсутність коштів. Остання виплата зарплати була здійснена в липні 2021 року за листопад 2020 року. Відповідно до наказу №37-ос від 17.09.2021 позивача звільнено з роботи у відповідача згідно частини 3 ст.38 КЗпП України в зв`язку із невиплатою роботодавцем заробітної плати. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved