Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилається на те, що вироком Овідіопольського районного суду Одеської області 29.07.2020 року позивача [PERSON] було взято під варту у залі суду. Відповідно до ухвали колегії суддів Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року, клопотання [PERSON] задоволене та останнього звільнено з зали суду під домашній арешт у зв`язку із тим, що беручи [PERSON] вироком під варту, районний суд не дотримався вимог закону. Таким чином, у період з 29.07.2020 року по 08.02.2021 року протягом 06 місяців та 10 днів позивач був взятий та утримувався під вартою незаконно. Як зазначає позивач, з огляду на незаконне взяття під варту і перебування у в`язниці в умовах ізоляції, є очевидним фактом ступінь глибини його страждань, емоційний стан протягом тривалого часу, неможливість працювати та займатися суспільно-корисною працею, забезпечувати себе та співмешканку [PERSON] матеріально, займатися справами, відпочивати, тобто так, як це притаманно людині, яка не перебуває у місцях позбавлення волі (під час перебування під вартою) і так, як позивач жив до подій, пов`язаних із незаконним перебуванням під вартою. Через незаконне перебування під вартою, у житті позивача відбулися суттєвої зміни життєвого укладу, виникли певні зміни в характері та психоемоційному стані і після звільнення, він був змушений був докладати значних зусиль для поновлення своїх порушених прав, налагоджуванні побуту, побудові нових відносин із людьми, оточуючими, родичами. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, на його думку, в даному випадку спір виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням та діями з підготовки та оголошення рішення судом, що регулюється нормами Цивільного Кодексу України та Закону України від 01.12.1994р. «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон №266/94-ВР). Враховуючи зазначене в позовній заяві, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду, котру він оцінив у розмірі 270000 гривень та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватись. Ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси Сувертак І. В. від 18 січня 2022 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк\~для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання\~відзиву на позовну заяву. (а.с. 23,24). Позивач в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на його задоволенні. (а.с. 33,34). Представник відповідача в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштових відправлень відповідачу 14.02.2022р. і 19.04.2022р.( 65003 1185165 3; 65003 1192145 7 (а.с. 28-а,32). Причин неявки суду не сповістив, з будь-якими заявами у тому числі про відкладення розгляду справи не звертався, відзив суду не надавався відповідачем. Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності представника відповідача. Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями\~10,\~81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених\~ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що вироком Овідіопольського районного суду Одеської області 29.07.2020 року позивача [PERSON] було взято під варту у залі суду. Відповідно до ухвали колегії суддів Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року, клопотання [PERSON] задоволене та останнього звільнено з зали суду під домашній арешт у зв`язку із тим, що беручи [PERSON] вироком під варту, районний суд не дотримався вимог закону. (а.с. 7-14). Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК). Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" № 266/94-ВР. Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції. Відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року про зміну запобіжного заходу [PERSON] , яка набрала законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту щодо моральної шкоди завданої через обрання запобіжного заходу, згідно вироку районного суду. Вирішуючи питання про визначення розміру моральної шкоди, заподіяної [PERSON] суд приймає до уваги те, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Але у будь-якому випадку розмір шкоди не може бути меншим за гарантований Законом № 266/94-ВР. У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 523/13432/16-ц, зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. У даному випадку, суду не надано належних та допустимих доказів у підтвердження розміру моральної шкоди, що позивач оцінив саме в 270000 гривень, тому суд задовольняє позовні вимоги частково та розраховує моральну шкоду у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати за час перебування [PERSON] під вартою, чинним на час розгляду справи на момент її подачі до суду (2021 рік). 6 міс. 10 днів 6 1/3 х 6500 грн. = 41145 гривень 00 копійок. Враховуючи зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 41145 гривень 00 копійок, що, на думку суду, відповідатиме засадам розумності, поміркованості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial