Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, зазначивши, що 11.11.2011 року з відповідачем уклали шлюб, який було зареєстровано Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї та зроблено актовий запис №2728. Мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя та побутові питання, з квітня 2021 року разом не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують. Малолітні діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Просить суд постановити рішення про розірвання шлюбу між нею та стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на кожну житину для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 25.10.2021 року. Ухвалою від 28.12.2021 року відкрито провадження та постановлено розглядати одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ухвали суду від 31.01.2022 року розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити, справу розглянути в її відсутність, подавши про це письмову заяву. Відповідач подав відзив на позовну заяву, зазначивши, що обставини викладені в позовні заяві не відповідають дійсності, є неправдивими, а позов безпідставним, він не згоден на розірвання шлюбу, вживає всіх залежних від нього заходів для збереження шлюбу, розірвання шлюбу негативно вплине на подальше життя їх дітей. Крім того, зазначив, що діти проживають разом з ним та перебувають на його утриманні. У задоволенні позову просив відмовити. Позивачем подано відповідь на відзив, в якому вона наполягає на задоволенні позовних вимог, зазначила, що вони за усною домовленістю з відповідачем вирішили тимчасово до розірвання шлюбу проживати в одній квартирі. В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечив, зазначив, що час на примирення їм з дружиною не потрібен, однак не вбачає підстав для розірвання шлюбу та стягнення аліментів, оскільки з дружиною проживають разом, він утримує своїх дітей, бажає зберегти сім`ю в інтересах дітей. Вислухавши пояснення відповідача та дослідивши їх в сукупності з письмовими матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Згідно із вимогами ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" звернуто увагу судів на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В силу положень ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Судом встановлено, що 11.11.2011 року сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї та зроблено актовий запис №2728. Позивач висловила бажання розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони втратили взаєморозуміння та взаємоповагу, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, разом не проживають, що є підставами для розірвання шлюбу між ними. Хоч відповідач заперечує проти розірвання шлюбу, разом з тим примирення не бажає, тому суд вважає, що збереження шлюбу між сторонами неможливо. Відповідно до ст.51 ч.1 Конституції України, ст.24 ч. 1 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Приписами ст.24 ч. 1 СК України встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і не відповідає інтересам позивача, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами існує формально і тому може бути розірваним. Сторони мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Питання щодо визначення місця проживання дітей сторонами не порушується. Відповідач інших утриманців не має, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться. Відповідно до положень ст.180,182 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач має можливість та зобов`язаний надавати допомогу в розмірі, передбаченому законодавством на утримання неповнолітніх дітей, тому позовні вимоги позивача про стягнення адліментів є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судові витрати позивача та судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів підлягають стягенню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved