Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, мотивуючи свої вимоги наступним. У власності позивача знаходиться житловий будинок та земельна ділянка площею 0,1004 га. за адресою: [ADDRESS] . Поряд, по [ADDRESS] , ліворуч від паркану земельної ділянки позивача на відстані близько 8 метрів розташований одноповерховий багатоквартирний житловий будинок, прибудинкова територія якого від земельної ділянки позивача розділена дорогою спільного користування співмешканців (співвласників) даного будинку та позивача. В одній квартирі разом з відповідачем [PERSON] проживають, проте не зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Ліворуч, на відстані близько 1 метра від паркану позивача навпроти його житлового будинку розташована будівля гаражу, якою користуються відповідачі, що була збудована після будівництва житлового будинку позивача. Розташування незаконно збудованої, на думку позивача, та не введеної в експлуатацію будівлі відповідача [PERSON] порушує вимоги Державних будівельних норм України, оскільки в зв`язку з її будівництвом рівень природного освітлення земельної ділянки та будинку позивача нижче допустимого. В зв`язку з цим, позивач змушений був забудувати вікно своєї оселі, що прямо виходило видом через паркан на будівлю гаражу. Нижче будівлі гаражу на відстані близько 2-х метрів та близько 3-х метрів від паркану позивача знаходиться криниця загального користування позивача та мешканців (співвласників) багатоквартирного будинку. Нижче криниці на відстані близько 3-х метрів та близько 2-х метрів від паркану позивача розташована яма для силосування свіжого жому (жомова яма) розміром близько 2 х 3 м., якою користуються відповідачі. Між парканом позивача та одноповерховим багатоквартирним будинком на проїжджій частині дороги знаходяться паркан та ворота, нижче яких встановлений також паркан вздовж дороги (проїжджої частини), які встановили відповідачі одноособово, порушивши правила добросусідства, без участі інших співвласників цього будинку, не отримавши на це згоди останніх та позивача. При зведенні паркану керувались рішенням виконкому Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008, яке не має реєстраційного номеру і яке прийняте, як зазначено у ньому, на підставі розгляду заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про надання дозволу на будівництво паркану та брами по [ADDRESS] . Проте, [PERSON] та [PERSON] у своїх письмових заявах стверджують, що не звертались до Кирнасівської селищної ради з відповідною заявою. У відповіді на адвокатський запит, Кирнасівською селищною радою надано іншу заяву (без реєстраційного номера вхідної кореспонденції та дати прийому) жителів будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про те, що вони бажають, щоб їх двір був захищений парканом та брамою, але рішення по цій заяві не приймалось. Імовірно, що і самої заяви на підставі якої було прийняте рішення № 44 від 01.04.2008 не існує, тому і саме рішення є не дійсним. Про це свідчить також відповідь від 20.11.2019 № 41 архівного сектору Тульчинської райдержадміністрації на звернення позивача, у якій зазначено, що заяв [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про дозвіл на будівництво паркану по [ADDRESS] на державне зберігання до архівного сектору не надходило, а на зберіганні є лише рішення № 41 від 01.04.2008. Позивач зазначає, що на даний час існують перешкоди у безпечному та повноцінному користуванні ним нерухомістю, внаслідок порушення відповідачами його прав, які порушивши будівельні, протипожежні та санітарні норми, незаконно збудували будівлю гаражу, що не введена в експлуатацію, на земельній ділянці, що не належить їм на праві приватної власності, паркан, ворота та яму для силосування свіжого жому, які знаходяться між земельними ділянками позивача (за адресою: [ADDRESS] ) та відповідача [PERSON] (за адресою: [ADDRESS] ). Внаслідок незаконного будівництва та зведення паркану, порушено право приватної власності позивача на володіння та користування майном. До та під час зведення паркану він неодноразово робив зауваження відповідачам про порушення ними його приватної власності, а також висловлював своє занепокоєння щодо незаконного будівництва гаражу, паркану та ями для силосування. Однак, його зауваження залишились поза увагою. На прибудинковій території загального користування багатоквартирного будинку між парканом земельної ділянки позивача та сараєм відповідача [PERSON] розташовані дві ями для силосування свіжого жому (жомові ями). Однією з цих ям користувався [PERSON] (колишній співвласник будинку, від якого право власності перейшло до його онука [PERSON] ). Цю яму відповідачі забруднюють побутовими відходами, а в іншу, яка була у користуванні [PERSON] (колишній співвласник будинку, від якого право власності перейшло до [PERSON] ) - зливають відходи (помиї та сеч домашніх тварин зі свого підсобного господарства), внаслідок чого в повітрі утворюється нестерпно неприємний різкий запах, особливо у літню пору року, що подразнює слизові оболонки очей та дихальних шляхів сусідів та позивача, приміщення будинків неможливо провітрити. Позаду квартири відповідача на її земельній ділянці постійного користування, що є частиною прибудинкової території загального користування співвласників будинку, за незаконно зведеним парканом розташована вигрібна яма. Ця яма знаходиться на відстані 50 метрів до колодязя спільного користування мешканців та співвласників одноповерхового багатоквартирного житлового будинку, в тому числі і відповідачів та позивача, а також індивідуального колодязя позивача, що знаходиться на його присадибній ділянці біля паркану зі сторони відповідача на відстані близько 3-х метрів від колодязя спільного користування. Нижче вигрібної ями на самому нижньому рівні своєї земельної ділянки постійного користування, що є частиною прибудинкової території, відповідачі розмістили свій гнійник, який також має різкий неприємний запах, особливо у літню пору. На зауваження позивача з цього приводу, відповідачі реагують агресивно, лаються, а відповідач [PERSON] навіть вчиняє бійки. Позивач неодноразово звертався до органу місцевого самоврядування стосовно порушення відповідачами державних будівельних, протипожежних, санітарних норм, незаконного зведення паркану та воріт на проїжджій частині дороги, перенесення ями для силосування та гнійника, використання сусідських жомових ям в якості місць, куди вони викидають побутові відходи. Однак, Кирнасівська селищна рада не вживає відповідних заходів на звернення позивача, а лише рекомендує звернутись до суду. Нажаль, з метою захисту прав позивача у користуванні його власністю єдиним заходом є знесення незаконно збудованих приміщення гаражу, паркану з воротами та зобов`язання відповідачів припинити використовувати ями для силосування жому, вигрібну яму, гнійник та заборонити використовувати ями для силосування жому не за призначенням. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, у якому просить усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, створені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , шляхом: - знесення незаконно зведених відповідачами будівлі гаражу, паркану та воріт, розташованих на прибудинковій території загального користування співвласників одноповерхового багатоквартирного будинку [ADDRESS] та земельній ділянці постійного користування відповідача [PERSON] ; - зобов`язання відповідачів припинити використання ям для силосування свіжого жому (жомових ям), вигрібної ями, гнійника, розташованих на прибудинковій території загального користування співвласників одноповерхового багатоквартирного будинку [ADDRESS] та земельній ділянці постійного користування відповідача [PERSON] . Також, просить стягнути з відповідачів судові витрати. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 93-95), відповідно до якого він вважає позовні вимоги позивача бездоказовими, тому, відповідно, такими, що не підляягають задоволенню. Так, позивачем зазначено про незаконне зведення відповідачем паркану, гаражу, ями для силосування, однак, жодних доказів цього не надано, як і не надано доказів їх шкідливого впливу на навколишнє середовище. Позов побудований на припущеннях позивача, аналізі законодавства, а долучені до позовної заяви документи є лише його перепискою з Кирнасівською селищною радою та не містять доказової бази. Окрім того, як вбачається з тексту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачу було відомо про зазначені ним факти ще з 2015 року. У позовній заяві не вказано точної дати, з якої позивач дізнався про порушення свого права. Жодні обставини щодо поважності причин пропуску строку позовної давності ним не зазначені та відповідними документами не доведені. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлялось. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, а тому у задоволенні позову з цієї причини слід відмовити. У відповіді на відзив на позовну заяву (а.с. 114-115 т. 1) позивач зазначає, що відповідач [PERSON] пропустила строк для подання відзиву і не просила суд його поновити. Копію відзиву відповідач надіслала лише позивачу. З цієї причини просить не приймати відзив на позовну заяву до уваги. Вважає надані ним докази до позовної заяви достатніми для підтвердження його позовних вимог. Зазначає, що рішенням виконкому Кирнасівської селищної ради від 01.04.2008 надано дозвіл на будівництво паркану та брами по [ADDRESS] ( [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , однак, дані особи з відповідною заявою до селищної ради не звертались. Після початку будівництва брами та воріт, позивач та третя особа [PERSON] звернулись з заявами про вжиття відповідних заходів до Кирнасівської селищної ради, на що селищна рада відреагувала попередженням [PERSON] призупинити проведення будь-яких будівельних робіт. Вважає, що про порушення свого права позивач дізнався влітку 2019 року коли відповідач [PERSON] завершив будівництво всього паркану та брами, після чого позивач звернувся до селищної ради з відповідною заявою 16.09.2019. Окрім того, позовна давність не поширюється на вимоги власника або титульного володільця про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення і не поєднані із позбавленням володіння. Ці порушення носять триваючий характер. Наприклад, незаконне заселення приміщення, незаконне зведення споруд на земельній ділянці, тому початок перебігу позовної давності весь час автоматично відсувається. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представник позивача [PERSON] пояснив, що відповідачами порушено право позивача на користування його власністю по [ADDRESS] через самочинне будівництво гаражу, паркану на проїжджій частині дороги, жомової ями. Дані споруди побудовані з порушенням будівельних та санітарних норм. Стосовно строку позовної давності зазначив, що позов про усунення порушень права власності може бути поданий протягом усього строку тривалості таких порушень. Доказом наявності порушень права власності буде висновок експертизи, клопотанням про призначення якої він подав. Позивач неодноразово звертався з приводу порушень його права власності до Кирнасівської селищної ради, однак, у відповідні контролюючі установи та органи з приводу незаконних побудов відповідачів не звертався. Щодо жомових ям, зазначив, що вони розміщенні біля криниці, їх вміст просочується у криницю, а потім у воду. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що позовні вимоги є безпідставними, не підтвердженими доказами. Також, позов поданий з порушенням строку позовної давності. Зазначив, що відповідачі вже тривалий час не користуються жомовими ямами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала позицію свого представника. Суду пояснила, що жомові ями в даний час нею не використовуються, гараж знаходиться на прибудинковій території багатоквартирного будинку. Гараж будувався давно, будь-яких дозвільних документів на його будівництво не було. Паркан і ворота вона будувала не самостійно у 2010 році. Коли виходила комісія сільської ради, то будівництво паркану і воріт уже почалося. Особливих зауважень з приводу будівництва паркану та воріт комісія їй не робила. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала позицію представника відповідача [PERSON] . Представник третьої особи Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Климчук Г.І. в судовому засіданні пояснила, що будівлі і споруди з приводу яких іде спір, побудовані приблизно 20 років тому. Під час побудови та користування відповідачами даними будівлями будь-які контролюючі державні органи з питань будівництва, санітарно-епідеміологічного контролю не залучались. Заяв чи скарг від інших жителів села щодо цих побудов не надходило. Рішенням виконкому селищної ради було надано дозвіл на будівництво паркану. Земельна ділянка, на якій [PERSON] розмістала пакан, належить державі. З приводу позовних вимог своєї думки не висловила. В матеріалах справи наявна заява Кирнасівської селищної ради про те, що селищна рада при вирішенні справи покладається на погляд суду (а.с. 50 т. 2). Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона раніше проживала по сусідству з позивачем в смт. Кирнасівка і в той час вона бажала щоб жомова яма була закрита, а коли будувався паркан, вона вже там не проживала. Коли вона проживала у смт. Кирнасівка, викликалась комісія з приводу незаконного будівництва [PERSON] будівель. Дозволу на будівництво паркану та воріт вона не надавала. Також вона не писала заяви про встановлення паркану та воріт, хоча у рішенні виконкому було зазначено, що це за її заявою та заявою інших осіб. Інші учасники справи - відповідач [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими, у судове засідання не з`явились. Заслухавши сторін та їх представників, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення виконкому Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області № 81 від 19.12.2017 (а.с. 17 т. 1) житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , присвоєно погосподарський номер 12-г (бувший номер 12). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 28.02.2018 (а.с. 16 т. 1), позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту (а.с. 11-15 т. 1) та вищевказаного витягу, загальна площа будинку позивача становить 80,4 кв.м., житлова - 48,5 кв.м. Згідно відповіді Кирнасівської селищної ради від 14.11.2019 (а.с. 20 т. 1) на адвокатський запит (а.с. 19 т. 1), відповідно до записів погосподарської книги № 1 ц/з та 1 ц/з том ІІ, по провулку Святковому рахується багатоквартирний будинок, в якому зареєстровані, проживають без реєстрації, являються спадкоємцями та власниками квартир шість сімей. Це цілісний один багатоквартирний будинок, але згідно погосподарських кних нумерація будинку та квартир у кожного власника різна, тому по [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON] разом зі своїми дітьми: [PERSON] , [PERSON] та онуками [PERSON] та [PERSON] , які проживають за даною адресою без реєстрації. Земельна ділянка, яка належить до прибудинкової території, жителям даного будинку у приватну власність не надавалася та за дозволом на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки вищевказані особи не звертались. За період з листопада 2015 року по даний час [PERSON] двічі звертався до селищної ради: 29.06.2016 та 15.10.2019. На його звернення сільською радою надано відповіді. Рішенням виконкому Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008 (а.с. 24 т. 1) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано дозвіл на будівництво паркану та брами по [ADDRESS] . Дане рішення прийнято на підставі розгляду заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про надання дозволу на будівництво паркану та брами по [ADDRESS] . В матеріалах позовної заяви міститься заява (без зазначення дати) жителів [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про те, що вони бажають, щоб їх двір був захищений парканом та брамою (а.с. 23 т. 1). Позивач [PERSON] 04.08.2015 звертався до селищного голови смт. Кирнасівка з заявами (а.с. 27, 28 т. 1) про перенесення жомової ями, соломи, складеної під забором на дорозі, гаража, побудованого без дозвільних документів і перенеснення паркану, побудованого на проздній частині дороги. На звернення [PERSON] селищний голова повідомив, що [PERSON] попереджено про необхідність зупинити проведення будь-яких будівельних робіт. Також, на звернення жительки смт. Кирнасівка [PERSON] щодо порушення правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій [PERSON] , останню попереджено про зупинення проведення вподальшому будь-яких будівельних робіт (а.с. 30 т. 1). Також, 29.06.2016 [PERSON] звертався до селищного голови з заявою (а.с 25 т. 1), у якій просив перенести жомову яму, викопану біля криниці, та паркан, побудований на проїжджій частині дороги між ним та [PERSON] . Згідно копії акту від 07.09.2016 (а.с. 26 т. 1), складеного комісією селищної ради на заяву [PERSON] , встановлено, що на земельних ділянках [PERSON] та [PERSON] проходять чітко металеві коли та відгороджений паркан, але було виявлено, що присадибна земельна ділянка [PERSON] відноситься до земель прибудинкової території загального користування, на якій вони бажають встановити браму на заїзді до загального подвір`я. Оскільки [PERSON] заперечує на встановлення брами на заїзді до [PERSON] мотивуючи, що йому важко заїжджати на своє подвір`я, тому спільної згоди між вказаними особами не досягнуто. Також [PERSON] наполягає на перенесенні жомової ями, яка існує там уже більше 15 років, в зв`язку з тим, що у нього близько до жомової ями розташована криниця, на що згоди від [PERSON] комісія не отримала. З приводу ситуації, що склалася, вказаним особам комісія рекомендувала звернутись до суду. Згідно копії заяви [PERSON] від 15.10.2019 (а.с. 21 т. 1), адресованої селищному голові смт. Кирнасівка (а.с. 21 т. 1) він просив селищного голову вжити заходів щодо того, що ліворуч біля його присадибної ділянки розташовані криниця та жомова яма, яка побудована співвласниками багатоквартирного будинку з порушенням будівельних та санітарних норм. Також, один із співвласників багатоквартирного будинку самовільно збудував паркан на неприватизованій частині прибудинкової території та ворота на проїжджій частині дороги і на дорозі розмістив свій гнійник. На його усні заяваження сусіди - сім`ї [PERSON] та [PERSON] не реагують. На подану [PERSON] заяву від 15.10.2019 Кирнасівська селищна рада 11.11.2019 надала відповідь, що з сім`ями Провороцьких та Шигиди проведено бесіду. Стосовно побудованого паркану на прибудинковій території [PERSON] пред`явила рішення виконавчого комітету № 44 від 01.04.2008 "Про надання дозволу на будівництво паркану та брами по [ADDRESS] . З причини того, що ліворуч біля присадибної земельної ділянки розташовані гараж, криниця та жомова яма, які там існують вже більше 25 років, селищний голова пропонував звернутись до Державного архітектора Тульчинської райдержадміністрації. Також зазначено, що 07.09.2016 комісією селищної ради з виходом на місце за адресою [PERSON] , було складено акт, в якому запропоновано у разі незгоди громадян на встановлення брами на заїзді до подвір`я загального користування, звернутись до суду (а.с. 22 т. 1). Відповідно до повідомлення архівного сектору Тульчинської райдержадміністрації Вінницької області № 41 від 20.11.2019 (а.с. 31 т. 1) заяви громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , жителів селища Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області про дозвіл на будівництво паркану по [ADDRESS] на державне зберігання до архіву не надходило. Відповідно до копії заяви [PERSON] від 26.11.2019 (а.с. 32 т. 1), даною заявою вона підтвердила, що не давала згоди та не зверталася до Кирнасівської селищної ради із заявою про надання дозволу на будівництво паркану та брами на прибудинковій території будинку та на проїжджій частині дороги між її будинком та земельною ділянкою [PERSON] і про існування рішення виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008 їй нічого не відомо. Згідно копії заяви [PERSON] від 03.06.2019 (а.с. 33 т. 1), власника будинку [ADDRESS] , він даною заявою підтвердив, що також не давав згоди та не звертався до Кирнасівської селищної ради із заявою про надання дозволу на будівництво паркану та брами на прибудинковій території його будинку та на проїжджій частині дороги між їх будинком та земельною ділянкою [PERSON] і про існування рішення виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008 йому нічого не відомо. Суд не бере до уваги в якості доказу копію постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.03.2016 (а.с. 34 т. 1) про визнання винним [PERSON] у скоєнні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та накладення на нього адміністративного стягнення за те, що він 17.01.2016 в [ADDRESS] висловлювався в адресу [PERSON] нецензурною лайкою, оскільки дана постанова позовних вимог не стосується та не підтверджує їх. Також судом, відповідно до заяви позивача (а.с. 95 т. 2), долучено до матеріалів справи в якості доказів відповідь Тульчинської райдержадміністрації від 19.11.2020 (а.с. 99 т. 2) та акт Кирнасівської селищної ради від 19.11.2020 (а.с. 100 т. 2) про те, що між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] проходять чітко металеві коли та відгороджений паркан. На прибудинковій земельній ділянці [PERSON] побудовано господарські будівлі, а саме: жомову яму на відстані 2,35 м. від паркану, криницю - 2,45 м. від паркану та гараж 1,10 м. від паркану [PERSON] . Відстань від жомової ями до криниці становить 1,65 м., до гаражу - 1,80 м. та від житлового будинку до жомової ями - 5,20 м. У задоволенні заяви позивача щодо залучення інших доказів: його звернень від 20.10.2020, 20.11.2020, 24.11.2020 до Кинасівської селищної ради та Тульчинської райдержадміністрації про проведення обстеження земельної ділянки, відведеної для загального користування мешканців одноповерхового багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 96, 97, 101 т. 2) та відповіді Кирнасівської селищної ради на звернення позивача (а.с. 98 т. 2) судом відмовлено. Таким чином, на підставі досліджених судом доказів встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою. Поряд з його будинком знаходиться багатоквартирний одноверховий житловий будинок, у якому зареєстровані, проживають без реєстрації шість сімей з різною нумерацією будинку та квартир. У даному будинку по [ADDRESS] зареєстрована та проживає відповідач [PERSON] разом зі своїми дітьми: [PERSON] , [PERSON] та онуками [PERSON] та [PERSON] . Місце проживання останніх за даною адресою не зареєстроване. Позивач неодноразово звертався до Кирнасівської селищної ради з заявами про вжиття відповідних заходів щодо припинення користування відповідачами самочинно, на його думку та з порушення будівельних та санітарних норм, побудованими ними гаражем, парканом з воротами, які знаходяться на проїжджій частині дороги загального користування, жомовими ямами, вигрібною ямою, гнійником. Однак, селищна рада рекомендувала з цього приводу звернутись до суду. Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України)\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.\~ Відповідно до ч. 2\~ст. 14 Конституції України\~право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України (надалі ЗК України), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.\~ \~ \~ \~ Згідно ч. 2 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2\~ст. 90\~ ЗК України,\~порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно вимог п. «г» та «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України,\~ власники земельних ділянок зобов`язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно положень ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Частинами 1, 2 ст. 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Відповідно до ст. 104 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. Згідно\~ч. 2 ст. 152\~ ЗК України,\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 376 ЦК України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" від 30.03.2012 № 6, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Крім того, вищевказаною статтею передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З урахуванням приписів ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями ст. 16, 386, 391 ЦК України, ВСУ під час розгляду справи № 6-137цс14 сформулював правову позицію від 17.12.2014, відповідно до якої роз`яснив, що вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Відповідно до усталених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які є загальними щодо даної категорії спорів державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 17 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (статті 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України). У пункті 22, 24 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судам також роз`яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності; знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18) зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини тощо. Таким чином, з наведених вище норм випливає, що знесення самочинного будівництва є виключним заходом, який має бути обумовлений істотним порушенням суспільних інтересів, прав окремих осіб та будівельних норм і правил, і при цьому усунення цих порушень іншими, не пов`язаними із знесенням, способами, є неможливим. З метою з`ясування питання чи відповідають будівлі та споруди, а саме: гараж, жомові ями, вигрібна яма, розташовані за адресою: [ADDRESS] , які знаходяться у користуванні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вимогам державних будівельних норм, чинних в галузі будівництва України, та чи являються дані споруди об`єктами самочинного будівництва судом за заявою позивача призначено судову будівельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку експертизи від 28.09.2021 (а.с. 171-186 т. 2) вищезазначені будівлі та споруди: гараж з літньою кухнею, жомова яма, вигрібна яма, розташовані за адресою: [ADDRESS] , які знаходяться у користуванні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не відповідають вимогам державних будівельних норм, чинних в галузі будівництва України. Так, будівля гаражу з літньою кухнею не відповідають вимогам п. 15.2.2 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій", затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 № 104. Господарська споруда - жомова яма не відповідає вимогам п. 3.25 а* ДБН 360-92* "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17.04.1992 № 44 та п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій" Господарська споруда - вигрібна яма не відповідає вимогам п. 3.26 ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17.04.1992 та вимогам п. 2.22. "Державні санітарні норми та правила утримання територій населених місць", затверджених наказом МОЗ України від 17.03.2011 № 145. Також, відповідно до результатів проведеної експертизи дані споруди відносяться до самочинного будівництва. Позивач у\~позовній заяві\~просить усунути\~перешкоди,\~які створюють\~відповідачі,\~у користуванні\~його земельною\~ділянкою шляхом знесення незаконно зведених ними будівлі гаражу, паркану та воріт, розташованих на прибудинковій території загального користування співвласників одноповерхового багатоквартирного будинку та земельній ділянці постійного користування відповідача [PERSON] та зобов`язання відповідачів припинити використання жомових ям, вигрібної ями, гнійника. Як зазначалось вище, знесення самочиного будівництва є крайньою мірою та виключним заходом, в той час коли використано усі передбачені законодавством заходи, а також за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Разом з\~тим,\~доказів того, що усунення порушення - розташування гаражу іншим, не пов`язаними із його знесенням, способом, є неможливим, суду не надано. Також позивачем та його представником не надано суду жодних доказів, того, що споруда гаражу, жомові ями, вигрібна яма, гнійник дійсно порушують його права (відповідні висновки, акти, протоколи огляду комісій селищної ради, санітарно епідеміологічних служб, Державного архітектурного бюро тощо, а також фото- та відеофіксація таких порушень). Так, обставини наведені позивачем щодо того, що будівля гаражу здійснює затінення його житлового будинку, вміст жомових ям просочується у криницю, також, що жомові ями відповідачі використовують не за призначенням - забруднюють побутовими відходами, зливають туди помиї, наявність гнійника, внаслідок чого у повітрі утворюється нестерпно неприємний різкий запах, що впливає на самопочуття позивача, залишились не підтвердженими. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо знесення гаражу та зобов`язання відповідачів припинити використання жомових ям, вигрібної ями, гнійника, за недоведеністю факту порушення прав позивача даними спорудами, зокрема факту того, що вони дійсно заважають йому як користуватись його власністю так і впливають на його самопочуття тощо. В свою чергу, висновок судової будівельно-технічної експертизи про те, що вищезазначені споруди не відповідають вимогам державних будівельних норм та є самочинним будівництвом, не може слугувати достатнім доказом того, що дані споруди здійснюють перешкоди у користуванні позивачем його власністю. Розглядаючи позовну вимогу про знесення відповідачами паркану та воріт, суд виходить з наступного. Позивач стверджує, що між його парканом та одноповерховим багатоквартирним будинком на проїжджій частині дороги знаходяться паркан та ворота, нижче яких встановлений також паркан вздовж дороги (проїжджої частини), які встановили відповідачі одноособово, порушивши правила добросусідства, без участі інших співвласників цього будинку, не отримавши на це згоди останніх та позивача. При зведенні паркану керувались рішенням виконкому Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008, яке не має реєстраційного номеру і яке винесене, як зазначено у ньому, на підставі розгляду заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про надання дозволу на будівництво паркану та брами по [ADDRESS] . Проте, [PERSON] та [PERSON] у своїх письмових заявах стверджують, що не звертались до Кирнасівської селищної ради з відповідною заявою. У відповіді на адвокатський запит, Кирнасівською селищною радою надано іншу заяву (без реєстраційного номера вхідної кореспонденції та дати прийому) жителів будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про те, що вони бажають, щоб їх двір був захищений парканом та брамою, однак рішення по цій заяві не приймалось, що дає позивачу підстави вважати, що заяви на підставі якої було прийняте рішення № 44 від 01.04.2008 не існувало, в зв`язку з чим саме рішення є не дійсним. Позивач зазначає, що на даний час існують перешкоди у безпечному та повноцінному користуванні ним нерухомістю, внаслідок порушення відповідачами його прав, які збудували паркан та ворота. До та під час зведення паркану позивач неодноразово робив зауваження відповідачам про порушення ними його приватної власності, висловлював своє занепокоєння щодо незаконного зведення паркану. З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що в матеріалах позовної заяви міститься заява жителів [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , адресована селищному голові смт. Кирнасівка про те, що вони бажають, щоб їх двір був захищений парканом та брамою (а.с. 24 т. 1). Дана заява не містить дати написання, дати та номеру вхідної кореспонденції, а тому не може бути доказом зазначеного у ній. Також в матеріалах справи наявне рішення виконкому Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008 (а.с. 24 т. 1) про надання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозволу на будівництво паркану та брами по [ADDRESS] . Підставою для прийняття такого рішення стала заява вказаних осіб. Разом з тим, з повідомлення архівного сектору Тульчинської райдержадміністрації Вінницької області № 41 від 20.11.2019 (а.с. 31 т. 1) встановлено, що заяв громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , жителів селища Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області про дозвіл на будівництво паркану по [ADDRESS] , на державне зберігання до архіву не надходило, з чого слідує висновок, що такої заяви не існувало. Окрім того, своєю заявою від 26.11.2019 (а.с. 32 т. 1), а також в судовому засіданні, [PERSON] підтвердила, що не давала згоди та не зверталася до Кирнасівської селищної ради із заявою про надання дозволу на будівництво паркану та брами і про існування рішення виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008 їй нічого не відомо. З аналогічною заявою 03.06.2019 (а.с. 33 т. 1) звертався і [PERSON] . Тобто, існування заяви про надання дозволу на будівництво паркану по [ADDRESS] , на підставі якого виносилось рішення № 44 від 01.04.2008, не підтверджено, а тому, відповідно, і підстав для прийняття такого рішення не існувало. В свою чергу, матеріали справи містять підтвердження, що позивач [PERSON] 04.08.2015, а також [PERSON] зверталися до селищного голови смт. Кирнасівка про перенесення незаконно зведених відповідачами будівель, у тому числі перенесення паркану, побудованого на проздній частині дороги (а.с. 27, 28 т. 1), на що селищний голова попередив відповідача [PERSON] про необхідність зупинення проведення нею будь-яких будівельних робіт (а.с. 28, 30 т. 1). Також позивач звертався з аналогічними заявами 29.06.2016 (а.с. 25 т. 1). Тобто,\~з досліджених\~судом доказів\~слідує висновок,\~що позивач\~вживав заходів\~щодо попередження\~відповідачів щодо\~незаконного зведення\~паркану та\~воріт,\~Кирнасівська селищна\~рада,\~зі своєї\~сторони,\~попереджала відповідача\~ [PERSON] \~про неприпустимість\~продовження будівельних\~робіт,\~однак,\~остання їх\~продовжила,\~відповідно не\~прийнявши варіанту\~перенесення паркану\~та воріт. З огляду на викладене, враховуючи, що підстав для прийняття Кирнасівською селищною радою рішення про надання дозволу на будівництво паркану та воріт не існувало, позивач вживав заходів щодо попередження їх будівництва, Кирнасівська селищна рада попереджала відповідача [PERSON] про неприпустимість продовження будівельних робіт, однак будівництво продовжилось, варіант перенесення паркану та воріт відповідачами не розглядався, тому суд, з метою захисту законних прав позивача, приходить до висновку про необхідність знесення паркану та воріт, як крайнього та виключного заходу, оскільки інші передбачені закононом заходи були використані. Щодо строку позовної давності, який просить застосувати представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , то суд при вирішенні даного питання виходить з наступного. Представник відповідача зазначає, що з тексту позовної заяви та доданих до неї документів, вбачається, що позивачу було відомо про порушення його прав ще з 2015 року. У позовній заяві не зазначено точної дати, з якої позивач дізнався про порушення свого права. Жодні обставини щодо поважності причин пропуску строку позовної давності ним не наведені та відповідними документами не підтверджені. Клопотання про поновлення пропущеного строку ним не заявлялось. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, а тому у задоволенні позову з цієї причини слід відмовити. Позивач не погоджується з позицією представника відповідача та зазначає, що про порушення свого права він дізнався влітку 2019 року коли відповідач [PERSON] завершив будівництво всього паркану та брами, після чого позивач звернувся до селищної ради з відповідною заявою від 16.09.2019. Окрім того, позовна давність не поширюється на вимоги власника або титульного володільця про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення і не поєднані із позбавленням володіння, так як дані порушення носять триваючий характер. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (ст. 391 ЦК України). Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Особливістю негаторного позову є те, що він спрямований на усунення таких порушень вказаних повноважень власника, які наявні на момент звернення з позовом. Саме тому до вимог за негаторним позовом строки позовної давності не застосовуються. Якщо ж перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном були усунені, то відповідно і відсутні підстави для пред`явлення такого позову. У такій ситуації власник може вимагати тільки відшкодування завданих збитків або скористатися іншим способом захисту свого права. Таким чином, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, допоки особа є власником нерухомого майна, тобто за нею зареєстровано право власності на це майно, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування й розпорядження цим майном. Отже, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що посилання представника відповідача [PERSON] щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши\~\~належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для їх часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог - 256,13 грн. з оплати судового збору та 1430,08 грн. з оплати витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: partial