Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

27.01.2022 року представник позивача [PERSON] - адвокат Левицька Ю.В. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що відповідач не мешкає в спірній квартирі без поважних причин, речі його в квартирі відсутні, місцезнаходження невідоме, однак в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Згідно договору дарування від 11.11.2021 року позивачка є єдиним власником спірної квартири, наявність реєстрації відповідача чинить їй перешкоди в користуванні та розпорядженні спірною квартирою. Ухвалою судді від 05.01.2022 р. відкрито загальне позовне провадження по справі, відповідачам встановлений строк на подання відзиву та зустрічного позову. Ухвалою суду від 22.02.2022 року справа призначена до розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, в матеріалах провадження наявна заява щодо розгляду справи у її відсутність. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку та шляхом оголошення на сайті, відзив на позов не надав. Представник позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради по Хортицькому району у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належними чином, причину неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , розглянувши матеріали провадження, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, давши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 30.12.2021 року. Згідно свідоцтва про право власності, посвідченого 18.03.1999 року приватним нотаріусом Тавтєлєвим А.В. за № 537, позивачці належало 48/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору міни №124/2287, зареєстрованого Товарною біржею «Строй-Інвест» від 11.03.1999 року, зареєстрований ОП «ЗМБТІ» 17.03.1999 року 52/100 частки квартири [ADDRESS] належало на праві приватної власності [PERSON] 24.11.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Капшуровою Ю.В., реєстровий номер 779, згідно якого відповідач подарував позивачу належні йому 52/100 частки квартири, таким чином позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , у спірній квартирі по теперішній час зареєстрований, однак з 2018 року за адресою реєстрації не мешкає, витрат за сплату комунальних послуг не несе, добровільно виїхав зі спірного житла, однак не повідомив точне місце свого проживання. Спірне житло [PERSON] залишив добровільно, особисті речі, що належать йому у квартирі відсутні, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , яка пояснила, що з 2018 року відповідач виїхав до м.Кривий Ріг за новим місцем роботи, де мешкає до теперішнього часу, на спірну квартиру не претендує. Згідно пояснень свідка [PERSON] , відповідач [PERSON] в спірній квартирі не мешкає з 2018 року, добровільно залишив житло та виїхав до м.Кривий Ріг, його речей там не знаходиться. На теперішній час в зазначеній квартирі мешкає позивачка з дочкою. Сварок з приводу вселення відповідача не було, на проживання в спірній квартирі відповідач не претендує. Зазначені обставини підтверджуються також поясненнями свідка [PERSON] , який пояснив, що є батьком позивачки, а відповідач, відповідно доводиться йому колишнім зятем. З 2018 року відповідач виїхав працювати в м,Кривий Ріг, в подальшому між сторонами припинені подружня стосунки та прийнято рішення щодо розірвання шлюбу. Відповідач створив іншу сім`ю, в квартиру не повертався, речі відповідачу донька надіслала поштою. Сварок та спорів щодо житла та розподілу майна між ними не було. На теперішній час в квартирі мешкає донька з онукою. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати порушення свого права власності іншою особою може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст.391 ЦК України, власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст..41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції людини і основоположних свобод,до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 р, № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦКУкраїни). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких в прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтями 316-320, 321, 328 ЦК Українипередбачено, що правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає іх Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтями 386-393 УК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved