Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

28.12.2021 року позивач [PERSON] ,\~яка діє\~у своїх\~інтересах та\~інтересах неповнолітнього\~ [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «Укрнафта» про встановлення факту проживання та визнання права користування житловим приміщенням. Посилалась на те, що 25.10.2004 року Постановою адміністрації ВАТ БК «Букрос» №33 було видано ордер №26 на житлову площу в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] чоловіку позивача [PERSON] та його сім`ї: [PERSON] та їхньому сину [PERSON] . Зазначила, що [INFO] у них народився син [PERSON] , який весь час мешкає разом з позивачем. Посилалась на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] .. Її син [PERSON] також помер. Вона разом із [PERSON] продовжують мешкати з 2004 року, як одна родина у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , яке відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2007 року є власністю відповідача ПАТ «Укрнафта». Посилалась на те, що рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Полтави №235 від 17.06.1997 року було дозволено проводити приписку сімей робітників в гуртожитку компанії АТ «Букрос» по [ADDRESS] , але з моменту заселення їхня родини не змогла з особистих обставин зареєструватись за адресою, де вони мешкають уже майже 18 років. Вона звернулась до управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації виконкому Полтавської міської ради, але у реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] було відмовлено через неподання необхідних документів, а саме рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням. Посилалась на те, що [PERSON] та [PERSON] на законних підставах були заселені та мешкають у гуртожитку в квартирі [ADDRESS] . Просила встановити факт фактичного проживання на законних підставах в житловому приміщенні у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] .. Визнати право користування на законних підставах у квартирі [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 30.12.2021 року у справі відкрито провадження та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 21.01.2022 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Зазначила, що відповідно до ордеру №26 на житлову площу у гуртожитку ВАТ БК «Букрос» сім`я позивачів станом на 25.10.2004 року ( дата прийняття постанови адміністрацією ВАТ БК «Букрос» про виділення жилого приміщення) , а саме : [PERSON] ( чоловік позивача), [PERSON] , [PERSON] ( їх син) отримала право на заселення до кімнати гуртожитку [ADDRESS] . З метою реалізації такого права члени названої сім`ї повинні були укласти договір найму та зареєструвати постійне місце проживання за адресою, наданого жилого приміщення. Такі дії сім`єю відповідачів здійснені не були, а, отже, позовні вимоги є безпідставними та передчасними. Посилалась на те, що позивач не надає копії договору найму жилого приміщення чи договору оренди житла, укладеного з відповідачем, як власником гуртожитку. Також позивачем не наведено жодного доказу щодо ініціації та вирішення питання укладення договору найму або договору оренди. Фактично, починаючи з 2004 року, позивачі умисно уникали оформлення проживання в гуртожитку та права користування жилим приміщенням на законних підставах. Такі дії позивачів протягом майже 18 років ніяким чином не можуть свідчити про обґрунтованість та законність їх позовних вимог. Крім того, з копії паспортів позивача вбачається реєстрація їх постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою розташований гуртожиток, що належить до комунальної власності м. Полтава. Вказаний факт абсолютно виключає законність проживання позивача та користування ними кв. [ADDRESS] .Посилалась на те, що жодного разу позивач не зверталась до НГВУ «Полтаванафтогаз» як власника гуртожитку з приводу одержання згоди на здійснення реєстрації постійного місця проживання. Натомість безпідставно вказують у позовній заяві про те, що їм було відмовлено в реєстрації місця проживання через неподання необхідних документів, а саме рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням. Однак, вимогами чинного законодавства не передбачено необхідність надання такого рішення суду у разі наявності згоди власника на реєстрацію місця проживання.Також, до позовної заяви не надано жодного доказу на підтвердження оплати проживання у гуртожитку та оплату за житлово комунальні послуги. Просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Також представник відповідача звернулась до суду із заявою про застосування позовної давності. Зазначила, що позивачі протягом 3 років з моменту одержання ордера мали об`єктивну можливість укласти договір найму жилого приміщення в гуртожитку та зареєструвати в установленому порядку місце постійного проживання в гуртожитку та за цих підстав набути статус законного користування жилим приміщенням гуртожитку. Відповідно і мати інформацію про стан своїх майнових прав ( право користування) в межах строку позовної давності. Позивачі не виконали в межах трирічного строку своє зобов`язання щодо набуття статусу законного користування жилим приміщенням. Лише через 17 років після отримання ордера позивачі отримали відмову в реєстрації постійного місця проживання в кімнаті гуртожитку. Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню, зважаючи на сплив позовної давності. 18.04.2022 року до суду від позивача [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] надійшла відповідь на відзив. Зазначила, що постановою адміністрації ВАТ БК «Букрос» №33 від 25.10.2004 року було видано ордер №26 на спірну квартиру чоловіку позивача [PERSON] та його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , що свідчить про те, що вона та її сім`я мешкають на законних підставах у даній квартирі. Також посилалась на те, що із 30.09.2021 року, з моменту відмови у реєстрації місця проживання, виникла можливість реалізації свого права в примусовому порядку через суд, а тому строк позовної давності не пропущено. Просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] щодо задоволення позовних вимог заперечувала, просила у їх задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 26 \~виданого ВАТ БК «Букрос» [PERSON] \~та його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] надано право на зайняття житлового приміщення в гуртожитку \~за адресою [ADDRESS] , підстава для видачі ордеру: постанова адміністрації №33 від 25.10.2004./а.с.11/ [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 13.05.2021./а.с.14/ Згідно рішення виконавчого комітету Київської районної ради м. Полтави від 17.06.1997 №235 дозволено паспортному відділу Київського РВВС проводити приписку сімей робітників в гуртожиток компанії АТ «Букрос» по [ADDRESS] та заселити сім`ї згідно приписки./а.с.15/ Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2007 нежитлова будівля ( гуртожиток кв.кв.1-15) за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить ВАТ «Укрнафта»./а.с.16/ Відповідно до заяви про реєстрацію місця проживання [PERSON] встановлено, що управлінням реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації у реєстрації місця проживання відмовлено у зв`язку з тим, що особа не подала необхідних документів або інформації./а.с.18/ Відповідно до заяви про реєстрацію місця проживання [PERSON] встановлено, що управлінням реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації у реєстрації місця проживання відмовлено у зв`язку з тим, що особа не подала необхідних документів або інформації./а.с.19/ Відповідно до ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 6 ЖК України,\~жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому законом порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Статтею 127 ЖК України визначено поняття гуртожиток, якою передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Для гуртожитків надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Відповідно до положень Глави 4 ЖК України єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку (ст. 129 ЖК, п. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки). Згідно ч.1 ст. 130 ЖК України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами по справі між позивачами та відповідачем жодних договорів /найму, оренди/не укладалося. Також, суду не надано підтвердження здійснення позивачем плати на утримання та проживання в гуртожитку. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». За змістом абз. 2 п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України» від 01.11.1996 №9, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що\~ст. 33 Конституції\~гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до п.18 правил реєстрації місця проживання затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року №207, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Судом встановлено, що позивач зареєстрована в гуртожитку, розташованому в [ADDRESS] . Із матеріалів справи вбачається, що позивач не зверталась до відповідача, як власника майна, для надання згоди на проведення реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Також, позивач наділена правом на оскарження відмови у реєстрації місця проживання, однак [PERSON] не надала до суду підтвердження того, що вона скористалась таким правом. Крім того, відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Судом встановлено, що відповідач Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» жодних прав позивачів не порушив. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed