Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

Відповідач [PERSON] , просив розглянути справу у його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав письмову заяву. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав, просив розглянути справу без його участі та участі позивача, про що надав відповідну заяву. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копії паспортів сторін та їх і/н; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія будинкової книги прописки громадян; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами [ADDRESS] ; копія заповіту [PERSON] від 26.04.1991р., складеного на ім`я [PERSON] ; копія свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя від 29.05.1978р., зареєстрованого в реєстрі за № 1546; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.1978р., зареєстрованого в реєстрі за № 1548; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості нерухомого майна; копія постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.12.2020р.; копія інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) стосовно [PERSON] від 08.04.2022р.; копія інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) стосовно [PERSON] від 08.04.2022р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . За життя їй належала ѕ частини житлового будинку із надвірними спорудами [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя від 29.05.1978р., зареєстрованого в реєстрі за № та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.1978р., зареєстрованого в реєстрі за № 1548. Інша ј частини спадкового будинку належала її синові [PERSON] (батько позивача). На випадок смерті [PERSON] розпорядилась належним їй майном, залишила заповіт від 26.04.1991р., складеного на ім`я [PERSON] . Тому, спадкоємство здійснюється за заповітом. У встановлений законодавством строк [PERSON] після смерті матері не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа не відкривалась після її смерті. Однак, її син [PERSON] на момент відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, тобто, фактично вступив у володіння та управління спадковим майном. Тобто, він прийняв спадщину в порядку п.1ч.1ст.549 ЦК України 1963 р. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . За життя йому належав житловий будинок із надвірними спорудами [ADDRESS] , ѕ частини будинку фактично прийняв після смерті матері [PERSON] та ј частина будинку йому належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.1978р., зареєстрованого в реєстрі за № 1548. Після його смерті відкрилась спадщина на зазначене майно. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіт не залишив. Тому, спадкоємство здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги є сторони по справі: донька - позивач [PERSON] та син відповідач [PERSON] . У встановлений законодавством 6-ти місячний строк, вони не звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Однак, позивач прийняла спадщину з наступних підстав. Згідно ч.\~3\~ст.\~1268\~ЦК України,\~спадкоємець,\~який постійно\~проживав разом\~із спадкодавцем\~на час\~відкриття спадщини,\~вважається таким,\~що прийняв\~спадщину,\~якщо протягом\~строку,\~встановленого ст.\~1270\~цього Кодексу,\~він не\~заявив про\~відмову від\~неї.\~На момент\~відкриття спадщини,\~ позивач\~проживала разом\~із спадкодавцем,\~про що\~свідчить будинкова\~книга прописки\~громадян.\~Таким чином,\~прийняла спадщину\~та не\~заявила про\~відмову від\~неї.\~Відповідач на\~спадщину \~не претендує\~та не\~заперечує щоб\~позивач \~оформив її\~на своє\~ім`я. Враховуючі ці обставини, позивач пізніше звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак їй в цьому було відмовлено та державний нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, посилаючись на те, що на спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на спадкове майно, як на об`єкти спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлого батька і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці на неї не претендують. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. [PERSON] померла 1993р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а батько позивача [PERSON] (син спадкодавця) фактично прийняв спадщину після її смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, батько позивача [PERSON] був спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] . Він у передбачений законом строк не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте на момент смерті матері мешкав разом із нею, вступив в управління та володіння спадковим майном, що належала померлій матері. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Таким чином, батько позивача [PERSON] прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. після смерті матері, однак, вона не встиг юридично її оформити. \~ \~ \~ \~ [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Спадкові відносини після його смерті регулюються положеннями ЦК України 2003р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003р. спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцями за законом. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Після смерті [PERSON] позивач прийняла спадщину фактично, шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, як спадкоємець першої черги. Відповідач ніяких дій щодо прийняття спадщини не вчинив, не заперечує проти того, щоб вказане майно оформила позивач на своє ім`я. Таким чином, позивач прийняла спадщину після смерті батька в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на нерухоме майно.

Outcome: approved