Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачу на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської адміністрації № 1610-С/КІ від 01.11.2002 року. У зазначеній вище квартирі, крім позивача, зареєстрований відповідач по справі - син [PERSON] та треті особи у справі: дружина [PERSON] та син [PERSON] . У грудні 2020 року відповідач з власної ініціативи, забравши всі свої речі, виїхав з квартири і з того часу не проживає у спірній квартирі, адреса фактичного проживання відповідача позивачу не відомі. Вважає, що реєстрація місця проживання відповідача порушує його права, як власника квартири, та обмежує його право на вільне розпорядження майном. Посилаючись на положення ст. ст. 15, 316, 391, 405 ЦК України просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 02.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи на 27.10.2021 на 11:00 годин. Учасники справи повідомлялися про розгляд справи належним чином, проте до суду 18.04.2022 року не з`явилися, причини неявки в судове засідання відповідача та третіх осіб суду невідомі. Представник позивача - адвокат Горлатий О.В. в судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його та позивача відсутність. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись судова повістка про виклик в суд, ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації та проживання, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд вважає можливим вирішити справу за наявними в матеріалах доказами. Треті особи до судового засіданні подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської адміністрації № 1610-С/КІ від 01.11.2002 року . Судом встановлено, що згідно акту - довідки №247 від 15.04.2021 року, складеного майстром т/д №2 Житлово - експлуатаційної контори №3381 ТОВ «Ліко - житлосервіс» Умновою І.В. за участю жителя квартири [ADDRESS] - [PERSON] , акту - довідки №294 від 11.05.2021 року, складеного майстром т/д №2 Житлово - експлуатаційної контори №3381 ТОВ «Ліко - житлосервіс» Умновою І.В. за участю жительки квартири [ADDRESS] - [PERSON] , акту - довідки №450 від 16.07.2021 року складеного майстром т/д №2 Житлово - експлуатаційної контори №3381, ТОВ «Ліко - житлосервіс» Умновою І.В. за участю жительки квартири [ADDRESS] - [PERSON] , за вказаною вище адресою дійсно зареєстрований, але не проживає відповідач [PERSON] . Судом встановлено, що згідно листа від Голосіївської Державної районної в місті Києві адміністрації відповідач не звертався в період з 31.12.2020 р. по 13.07.2021 року зі скаргами щодо будь-яких порушень його прав у вчиненні йому перешкод у користуванні спірною квартирою. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України, відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в житловому приміщенні, а позивач та треті особи не чинять перешкод у користуванні квартирою, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. у зв`язку із тим, що позивач при подачі позовної заяви на підставі положень п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" був звільнений від його сплати. На підставі викладеного,

Outcome: approved