Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] зазначає, що ним набуто у власність земельну ділянку (кадастровий номер 5624685900:02:010:0610) площею 0,0773 га в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області. Також він придбав незавершений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] , розташований на зазначеній земельній ділянці. Це майно було придбане позивачем до укладення шлюбу з відповідачкою, а тому є його приватною власністю. Оскільки відповідачка не визнає право позивача на ці об`єкти нерухомого майна, а також у зв`язку із втратою позивачем правовстановлюючих документів на майно, то позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну ділянку та незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого складає 62%. Відповідачка подала суду зустрічний позов. Зазначає, що 18.10.2016 року між [PERSON] і відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, відповідний актовий запис № 1547. За період перебування у шлюбі позивачкою було придбано будівельні матеріали та укладено відповідні договори на виконання будівельних та монтажних робіт. Згідно відповіді управління ДАБІ у Рівненській області від 18.02.2019 № 1017-477-19 управлінням внесено інформацію про готовність до експлуатації об`єкта до Єдиного реєстру документів, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 08.08.2019 року у справі №569/1197/19 шлюб між сторонами розірвано. Таким чином, будівництво будинку по [ADDRESS] було здійснено за період перебування сторін у шлюбі. Спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а захист майнових прав позивачки є можливим лише шляхом визнання права власності на 1/2 частки у цьому майні, без його реального поділу. За наведеного позивачка просить суд ухвалити рішення, яким визнати право власності за кожним із колишніх подружжя на 1/2 частини будинку, та припинити право спільної сумісної власності на майно. Представником позивача за первісним позовом адвокатом Печончиком О. був поданий відзив на зустрічний позов. Зазначає, що його довіритель не подавав до управління ДАБІ у Рівненській області ніяких документів чи заяв. Подані позивачкою за зустрічним позовом чеки та накладні не підтверджують того, що ці матеріали були використані у процесі будівництва будинку та могли бути підроблені. Також зазначає, що декларація про початок будівельних робіт була подана у 2019 році, а накладні і чеки (частина з них) датовані 2017 роком. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову. Були заявлені клопотання про витребування доказів та проведення експертизи, у задоволенні яких суд відмовив. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позов з підстав, що у ньому викладені. Зустрічний позов не визнає з підстав, що викладені у відзиві. Відповідачка-позивачка [PERSON] первісний позов не визнала. Зазначила, що нею не оспорювалося та не оспорюється право власності позивача щодо земельної ділянки площею 0,0773 га в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області. Щодо будинку то зазначає, що його будівництво проводилося під час шлюбу, а тому вона має право на 1/2 його частини. Щодо документів на майно то зазначила, що вона їх не брала і позивачеві за первісним позовом достойменно відомо де ці документи наразі перебувають. Зважаючи на наведене просить суд задоволити поданий нею зустрічний позов. Представник відповідачки-позивачки [PERSON] адвокат Таборовець А. додав, що на даний час будинок зареєстрований як такий, що закінчений будівництвом. А тому немає підстав для того, щоб прийняти до уваги доводи позивача за первісним позовом про те, що стан готовності будинку на даний час складає 62% і у зв`язку з цим він є незавершений будівництвом. Щодо заяв представника позивача за первісним позовом про те, що його довіритель не звертався до ДАБІ у Рівненській області із заявами, та що є відповідне рішення цієї установи про готовність об`єкта до експлуатації, то позивач не оспорив зазначене рішення у визначеному порядку. Щодо земельної ділянки, то підтвердив, що право позивача [PERSON] ніким не оспорюється. Також позивач [PERSON] міг відновити втрачені (як він зазначає) документи на майно, але цього не зробив. А тому його звернення до суду є безпідставним. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено при розгляді справи, 18.10.2016 року між [PERSON] і відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, відповідний актовий запис № 1547. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 08.08.2019 року у справі №569/1197/19 шлюб між сторонами розірвано. 09.06.2016 року [PERSON] було набуто у власність земельну ділянку (кадастровий номер 5624685900:02:010:0610) площею 0,0773 га в с.Колоденка Рівненського району Рівненської області, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також було набуто незавершене будівництво - житловий будинок за [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці (кадастровий номер 5624685900:02:010:0610) площею 0,0773 га в селі Колоденка Рівненського району Рівненської області. Відсоток готовності будинку складав 62%. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 105), індексний номер витягу 158650551, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1780296556246, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом житлової нерухомості, житловим будинком, право власності на який зареєстровано за [PERSON] на підставі (серед іншого) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер РВ1411190461531, видане 15.02.2019 року Управлінням ДАБІ у Рівненській області. Отже, на даний час не може йти мова про те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом незавершеного будівництва. Позивач [PERSON] не оспорив рішення Управлінням ДАБІ у Рівненській області про готовність об`єкта до експлуатації, хоча його представник стверджував про те, що [PERSON] не звертався до відповідного управління з будь-якими заявами. І у той же час [PERSON] звертається до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на майно, подаючи при цьому декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер РВ1411190461531, видане 15.02.2019 року Управлінням ДАБІ у Рівненській області. Суд вважає, що позиція представника [PERSON] у цій частині є способом захисту інтересів позивача за первісним позовом, адже за інших умов [PERSON] слід було б притягнути до кримінальної відповідальності за використання ним завідомо підробленого документа. Зважаючи, що станом на час звернення позивача [PERSON] до суду житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом завершеного будівництва, право власності на яке зареєстроване за позивачем у визначеному порядку, то немає підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права власності на незавершене будівництвом майно, готовність якого складає 62%. Оскільки між сторонами існує спір щодо часток у цьому майні, то суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову з підстав, що будуть наведені нижче. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на земельну ділянку, то суд вважає, що у задоволенні позову у цій частині також слід відмовити. Так, за положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач [PERSON] не довів суду, що ним були втрачені правовстановлюючі документи на майно. Відповідачка [PERSON] зазначила, що вона документи не брала і позивачеві за первісним позовом достойменно відомо де ці документи наразі перебувають. Також додала, що право власності на майно позивача вона не оспорює. Представник позивача не спростував ці твердження. У разі втрати правовстановлюючих документів власнику потрібно: 1. опублікувати у пресі оголошення про втрату оригіналу правовстановлюючого документу; 2. звернутися до поліції із заявою про втрату правовстановлюючого документу. В цьому випадку відповідні матеріали поліції у справі про втрату заявником правовстановлюючого документу можуть слугувати підтвердженням самого факту втрати. 3. отримати письмову відповідь від державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про неможливість провести реєстраційні дії щодо майна за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на нього. Однак позивач [PERSON] не надав суду жодного підтвердження про те, що ним були вчинені вищезазначені дії. Окрім того, статтею 53 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що в разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб видається дублікат втраченого документа. Суду не було надано доказів того, що позивач звертався до нотаріуса із відповідною заявою, але у видачі відповідних документів йому було відмовлено. Суду не було надано доказів того, що відповідачка оспорює права позивача щодо земельної ділянки. За наведеного відсутні підстави для задоволення первісного позову. Щодо зустрічного позову, то він підлягає до часткового задоволення. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Аналіз наведених вище норм права дозволяє прийти до висновку про те, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Варто зауважити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. При розгляді справи встановлено, що [PERSON] до укладення шлюбу придбав житловий будинок, готовність якого складала 62%. За час шлюбу будинок був завершений будівництвом. Таким чином 38% будинку слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, і саме ця частина майна підлягає поділу між сторонами (у нашому випадку без виділу часток в натурі). Отже, позивачці [PERSON] та відповідачеві [PERSON] належить по 19% будинку як частка кожного з подружжя у спільній сумісній власності, а при поділі майна право спільної сумісної власності на майно має бути припинене. Таким чином загалом частка [PERSON] у будинку становить: 62% (особисте майно, приватна власність)+19% (частка у майні подружжя) = 81% будинку; а [PERSON] належить 19% будинку. Зі змісту статті 62 СК України слідує, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Тому, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), а також в постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18), від 24 березня 2021 року в справі № 161/17237/19 (провадження № 61-15св21) та від 10 червня 2021 року в справі № 462/1305/16-ц (провадження № 61-7448св19). Позивачка за зустрічним позовом не довела суду, що за час шлюбу майно у виді будинку істотно збільшилося у вартості за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тому у суду немає підстав для визнання за кожним із подружжя по 50% будинку, як про це просила позивачка за зустрічним позовом. Щодо розподілу судових витрат. Позивач був звільнений від сплати судових витрат, у задоволенні його позову відмовлено, тому судові витрати за первісним позовом покладаються на державу. Позивачка за\~зустрічним позовом\~сплатила судові\~витрати у\~розмірі 6810\~грн.,\~відповідач за\~зустрічним позовом\~ [PERSON] \~звільнений від\~сплати судових\~витрат,\~суд задоволив\~позовні вимоги\~у розмірі\~38%\~від заявлених\~(19%+19%),\~тому 2587,\~80 грн. 38 % судових витрат (судовий збір в порядку ст. 141 ЦПК України), що був сплачений в загальному розмірі 6 810 грн. відповідно до реквізитів квитанції АТ "Ощадбанк" № 17 від 02.08.2021 року, слід повернути [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] понесла інші судові витрати, не було надано суду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Оскільки суду не були надані докази сплати позивачкою судових витрат на правову допомогу, тому у стягненні таких витрат слід відмовити.

Outcome: dismissed