Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

29 вересня 2021 року в провадження Галицького районного суду м. Львова надійшла позовна заява [PERSON] про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 21464, виданого 16 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. про стягнення із [PERSON] на користь АТ «ПУМБ», ідентифікаційний код юридичної особи 14282829, місцезнаходження: 04070, місто Київ, вулиця Андріївська, будинок 4, п/р [NUMBER] , МФО 334851, заборгованості за кредитним договором № 1001559895201 від 24 лютого 2020 року. Позов мотивує тим, що 16 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. було відкрито виконавче провадження № 66831226 з примусового виконання виконавчого напису № 21464, виданого 16 серпня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. про стягнення із [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором па загальну суму 20 324,80 грн. Про дане провадження позивач дізналась із Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. Позивач вважає, що вказаний вище виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, з огляду на те, що такий був вчинений з порушенням діючого законодавства. Зокрема вказує, що 16 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, вчинив виконавчий напис № 21464 про звернення стягнення із [PERSON] , боржника за кредитним договором № 1001559895201 від 24 лютого 2020 року, укладеним із АТ «ПУМБ», заборгованості за вказаним договором на суму 20 324,80 грн. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про нотаріат», а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, оскільки для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подається ряд документів, нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити, зокрема, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в Переліку, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином. Звертає увагу на те, що однією з умов вчинення виконавчого напису є: засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості, проте позивач не отримував жодних документів, що на його думку свідчить про те, що приватним нотаріусом не було дотримано процедури вчинення виконавчого напису, а отже він повинен був відмовити відповідачу у вчиненні виконавчого напису згідно з нормами Закону України «Про нотаріат». Окрім того позивач вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з грубим порушенням норм чинного законодавства, оскільки при вчиненні такого нотаріус не перевірив безспірності стягнення грошових коштів, а саме: не отримав від сторін первинні документи щодо видачі кредиту, що на думку позивача є підставою вважати, що заборгованість не є безспірною. Також вважає, що наданий нотаріусу розрахунок боргу, здійснений відповідачем не може вважатися доказом безспірності вимог стягувача до боржника, оскільки він відображає односторонні арифметичні розрахунки відповідача. Позивач не погоджується із розрахунком суми заборгованості, встановленим виконавчим написом, оскільки встановлення відсотків за користування кредитом суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинна на момент укладення кредитного договору. Відтак вважає, що стягнення на підставі виконавчого напису суми заборгованості, до якої входили в тому числі і відсотки за користування кредитом, дає підстави зробити висновок про те, що сума заборгованості не була безспірною вже на момент вчинення виконавчого напису. Враховуючи вищевикладене позивач вважає, що приватний нотаріус при вчиненні виконавчого напису діяв неправомірно та безпідставно, оскільки керувався незаконним та нечинним пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року, а отже - вчинив виконавчий напис з порушеннями вимог, які передбачені ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», не пересвідчившись у безспірності вимог відповідача до позивача, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 1 жовтня 2021 року матеріали позову скеровано за підсудністю до Личаківського районного суду м. Львова, оскільки вказана позовна заява підлягає розгляду судом за місцем виконанням виконавчого напису, тобто за місцем проживання боржника, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить до територіальної підсудності Личаківського районного суду м. Львова. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 14 грудня 2021 року, Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 15 грудня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання у такій. В судове засідання 11 травня 2022 року позивач не з`явилась, разом з позовом подала заяву, відповідно до якої розгляд справи просить проводити у відсутності сторони позивача. Окрім того 5 квітня 2022 року на адресу суду надійшла заява позивача, відповідно до якої просить розглянути справу без її участі та задовольнити позов, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечує. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судових засідань, в судове засідання 11 травня 2021 року не з`явився, 6 травня 2022 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача Височина Є.М., що діє на підставі довіреності від 26 квітня 2021 року, відповідно до якої АТ «ПУМБ» визнає позовні вимоги, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню та з врахуванням положень ст. 142 ЦПК України стягнути з відповідача 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем. Треті особи в судове засідання 11 травня 2022 року також не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце проведення такого, про причини неявки не повідомили, письмових пояснень чи клопотання про відкладення розгляду справи не подали. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 279, ч.ч. 1, 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 16 серпня 2021 року за заявою АТ «ПУМБ», приватним нотаріусом Київського МНО Бригідою В.О. буловчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером № 21464, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 20324,8 грн. Згідно представленої позивачем та долученої до матеріалів справи копії виконавчого напису від 16 серпня 2021 року № 21464 встановлено, що таким було вирішено стягнути з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 1001559895201 від 24 лютого 2020 року, укладеним із АТ «ПУМБ» (стягувачем), заборгованість за кредитним договором № 1001559895201 від 24 лютого 2020 року. Строк платежу за кредитним договором № 1001559895201 від 24 квітня 2020 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості\~проводиться за\~період з 27\~липня 2020\~року по\~13\~липня 2021 року. Сума заборгованості складає 20074,80 грн., в тому числі: 6783,93 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 7 143,92 грн. - прострочена заборгованість за комісією; 0,63 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 5766,29 грн. - строкова заборгованість за сумою кредиту; 380 грн. - строкова заборгованість за комісією; 0,03 грн. - строкова заборгованість за процентами. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника складає 20324,8 грн. (а.с. 8). На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу м. Львова Пиць А.А. розпочато виконавче провадження № 66831226, про що 16 вересня 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 5). Звертаючись до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач обґрунтовує мотивованість та підставність заявлення такої тим, що вказаний виконавчий напис вчинено нотаріусом всупереч вимогам чинного законодавства та з порушення процедури вчинення такого. Крім того, позивач оспорює суму заборгованості, зазначену у виконавчому написі. Оцінюючи вказані покликання сторони позивача на предмет їх відповідності обставинам справи та вимогам чинного законодавства суд виходить з наступного. У статтях 15, 16\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до статті 18\~ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1\~Закону України\~«Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про\~нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14\~Закону України\~«Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87\~Закону України\~«Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88\~Закону України\~«Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 29\~червня 1999\~року №\~1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України\~«Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц (провадження № 61-38989св18), сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. При цьому стаття 50\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У відповідності до правового висновку, висловленого у п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Як вже зазначалось вище 16 серпня 2021 року за заявою АТ «ПУМБ», приватним нотаріусом Київського МНО Бригідою В.О. буловчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за номером № 21464, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 20324,8 грн. З наявної копії зазначеного виконавчого напису вбачається, що такий було видано нотаріусом зокрема на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Зазначений пункт - «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» передбачає документи, що додаються для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. При цьому як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема щодо доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, в зазначеній частині втратила чинність 22 лютого 2017 року з набранням законної сили вказаною вище постановою Київського апеляційного адміністративного суду. Оскільки постанову № 662 в судовому порядку визнано незаконною та нечинною в частині пункту 2 Переліку, то кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. З наведеного вбачається, що вчиняючи 16 серпня 2021 року виконавчий напис № 21464 приватний нотаріус Київського МНО Бригіда В.О. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. При цьому з матеріалів справи вбачається, що за зазначеним виконавчим написом нотаріуса з позивача стягується заборгованість за кредитним договором № 1001559895201 від 24 квітня 2020 року, укладеним із АТ «ПУМБ». Відомостей на підтвердження того, що позивачу (боржнику) було надіслано письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання, стороною відповідача суду не представлено, а відтак в цій частині суд надає віри покликанням позивача, зазначеним у позовній заяві про те, що такої вимоги позивач не отримувала. Крім того, детального розрахунку заборгованості, яка стягується з позивача по виконавчому написі, суду не представлено. Відсутні у справі й докази на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Зважаючи на вищенаведене, а також визнання позову зі сторони відповідача, суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та підставним, а відтак підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Судом встановлено, що позивачем сплачений судовий збір в розмірі 908 гривень за подання позовної заяви (а.с. 7). Оскільки судом задоволено позов, то у зв`язку з визнанням позову відповідачем на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 454 гривень, а іншу частину судового збору, що також становить 454 гривень, слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved