Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] про визнання недійсним і скасування пункту рішення Шевченківської районної у м.Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» сорок п`ятої сесії сьомого скликання від 10.09.2020 року та скасування державної реєстрації, в якій прохала визнати недійсним та скасувати пункт 14 (з підпунктами 14.1 та 14.2) рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10.09.2020 року, щодо затвердження проекту відведення та передання у власність [PERSON] із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого TOB НВІ «Земресурс» становить 787 кв.м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5310137000:15:008:0495 та припинити речове право - право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 5310137000:15:008:0495, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2170015253101, індексний номер рішення: №55623679 від 10.12. 2020 року, здійснену в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Людмилою Олександрівною. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що позивачу та її дітям [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Також, на праві приватної власності власниками житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] . Пунктом 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м.Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10.09.2020 року, затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площа якої відповідно до проекту 7 відведення, виготовленого ГОВ НВІ «Земресурс» становить 787 кв.м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5310137000:15:008:0495. Встановити обмеження прав на земельну ділянку та сервітути згідно з висновками управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради та Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру. Зобов`язано [PERSON] звернутися в геодезичну організацію з приводу винесення в натуру меж земельної ділянки; провести державну реєстрацію права на земельну ділянку в порядку, визначеному чинним законодавством; стати на облік в державній податковій інспекції в м. Полтаві. 12.08.2021 року та 27.08.2021 року позивач звернулася з заявами до Шевченківської районної у м. Полтаві ради про скасування п. 14 рішення Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10.09.2020 року на підставі ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», але їй було відмовлено з посиланням на те, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Вважає, що при прийнятті пункту 14 Шевченківської районної у м.Полтаві ради було порушено її право як користувача земельної ділянки, необхідної для обслуговування квартири, яка розташована в будинку, оскільки їй не залишилося земельної ділянки для обслуговування квартири, що розташована в будинку [ADDRESS] , а також не було враховано, що буд. [ADDRESS] є багатоквартирним. У зв`язку з цим, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 23.11.2021 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 01.12.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти будь-яким способом особам дії щодо відчуження нерухомого майна - земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 5310137000:15:008:0495, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.12.2021 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Заборонено вчиняти будь-яким способом особам дії щодо відчуження нерухомого майна - земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 5310137000:15:008:0495, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2170015253101, індексний номер рішення: №55623679 від 10.12.2020 року, здійснений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Людмилою Олександрівною (а.с.94). 25.01.2022 року надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому зазначила, що вона є законним та добросовісним власником (набувачем) індивідуального житлового будинку загальною площею 104,4 кв.м., житловою площею 62,3 кв.м., що складає окрему одиницю нерухомого майна з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0787 га, на якій знаходиться вказаний житловий будинок на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Л.О. 10.12.2020 року за № 1782. До договору дарування законним власником цього нерухомого майна був [PERSON] . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19.12.2019 року (справа № 554/3253/19) змінено статус квартири [ADDRESS] з приналежними до неї сараєм Б, вбиральнею В, навісом а, погрібом вхідним Д-1, сараєм Д, які належали [PERSON] як на садибний (індивідуальний) житловий будинок-садибу. Рішення набрало чинності. Таким чином, вважає позовні вимоги безпідставними, просили у позовних вимогах відмовити в повному обсязі (а.с. 153-159). У підготовчому судовому засіданні представник відповідача Шевченківської районної у місті Полтаві ради визнав позовні вимоги, а саме, що передача земельної ділянки [PERSON] була здійснена на підставі рішення Октябрського районного суд у м. Полтави від 19.12.2019 року, яке в подальшому було скасоване. При прийнятті пункту 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м.Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10.09.2020 року не було враховано, що будинок [ADDRESS] є багатоквартирним. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Курило В.О. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, з підстав зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Борисенко Є.М. просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача Шевченківської районної у м.Полтаві ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника. Треті особи у судове засідання не з`явилися, повідомлені про час та місце судового розгляду, заяв, клопотань до суду не подали. Суд, заслухавши представника позивача - адвоката Курила В.О. та представника відповідача Борисенко Є.М., дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] , що підтверджується Договором міни від 29.04.2011, посвідченого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Дробітько В.В., зареєстрованого у реєстрі № 4-524, та Витягом про державну реєстрацію прав від 23.05.2011 року та зроблений відповідний запис ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 23.05.2011 року (а.с. 16,17). [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 11.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Якименко О.В., належало на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 104,0 кв. м., житловою площею 54,6 кв. м. до якої приналежні сарай Б, вбиральня В; навіс, а: погріб вхідний Д - 1: сарай Д. Земельна ділянка у власність не придбавалась (а.с. 36-38). Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19.12.2019 року у справі №554/3253/19 позов [PERSON] до Шевченківської районної ради в м. Полтаві ради припинено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , з приналежними до нього господарськими спорудами. Загальна площа садибного (індивідуального) житлового будинку - садиби складає 104,4 кв.м, житлова площа 62,3 кв.м. Визнано, що для обслуговування садибного (індивідуального) житлового будинку - садиби, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власності [PERSON] технічно необхідною є земельна ділянка площею 0,0787 га, розміри якої відповідають фактичному користуванню (а.с.50-52). Пунктом 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м.Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10.09.2020 року, затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] , із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого ТОВ НВІ «Земресурс» становить 787 кв.м для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5310137000:15:008:0495. Встановлено обмеження прав на земельну ділянку та сервітути згідно з висновками управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради та Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру. Зобов`язано [PERSON] звернутися в геодезичну організацію з приводу винесення в натуру меж земельної ділянки; провести державну реєстрацію права на земельну ділянку в порядку, визначеному чинним законодавством; стати на облік в державній податковій інспекції в м.Полтаві (а.с. 185). Водночас висновком експерта № 16-19 від 02.05.2019 року підтверджено, що будинок за адресою: [ADDRESS] , є багатоквартирним житловим будинком і не відноситься до садибної забудови (а. с. 62-66). Отже, будинок [ADDRESS] у відповідності до п.1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» належить до багатоквартирного будинку. Вказана обставина також встановлена постановою Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі № 554/9311/18 (а.с.57-61). Проте, відповідач Шевченківська районна у м. Полтаві рада, приймаючи оскаржуване рішення затвердила проект відведення та передала у власність [PERSON] із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого ТОВ НВІ «Земресурс» становить 787 кв.м для будівництва і обслуговування жилого будинку, не врахувавши норми Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та норми земельного законодавства України. Приписами п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Постановою Полтавського апеляційного суду від 27.07.2021 року у справі № 554/3253/19 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19.12.2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Шевченківської районної ради в м. Полтаві ради про виділ в окремий об`єкт нерухомого майна - відмовлено (а.с. 53-56). Як вбачається, позивач [PERSON] 12.08.2021 року та 27.08.2021 року зверталася з заявами до Шевченківської районної у м. Полтаві ради про скасування п. 14 рішення Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» сорок п`ятої сесії сьомого скликання від 10.09.2020 року (а.с. 23-27). Шевченківською районною у м. Полтаві ради відмовлено з посиланням на те, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. У відповідності до п. 1, 5 ч. 1 ст. ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Захист прав на земельну ділянку у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст.ст. 92, 141, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі житлової та громадської забудови, віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади. Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Частиною 2 зазначеної норми, зокрема, визначено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Відповідно до статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 цього Кодексу, перелік яких є вичерпним. Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2) при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з п. 5 ст. 10 Закону від 19 червня 1992 р. № 2482-ХП «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених ч. 3 ст. 42 ЗК України, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Виходячи зі змісту статті 42 ЗК України, в системному взаємозв`язку зі статтею 88 ЗК України земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, може бути передана об`єднанню власників багатоквартирного житлового будинку у спільну часткову власність, як єдиний об`єкт права власності, при цьому поділ такої земельної ділянки чи виділ з неї окремої частини законодавством не передбачений. Порядок володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній часткові власності, визначено положеннями статті 88 ЗК України і у разі виникнення між співвласниками спору, такий спір згідно статті 158 ЗК України підлягає вирішенню в судовому порядку. Отже, чинним ЗК України законодавчо закріплена заборона на приватизацію земель дворів спільного користування власниками квартир у багатоквартирних будинках. Будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці комунальної власності, земельна ділянка не приватизована, межі прибудинкової території не визначені. Таким чином, суд вважає дії Шевченківської районної у місті Полтаві ради порушили норми чинного законодавства при передачі земельної ділянки [PERSON] . Суд бере до уваги пояснення представника Шевченківської районної у місті Полтаві ради, який у підготовчому судовому засіданні визнав позовні вимоги, що передача земельної ділянки [PERSON] була здійснена на підставі рішення Октябрського районного суд у м. Полтави від 19.12.2019 року, яке в подальшому було скасоване. При прийнятті пункту 14 рішення сорок п`ятої сесії сьомого скликання Шевченківської районної у м. Полтаві ради «Про передачу у власність земельних ділянок» від 10.09.2020 року не було враховано, що будинок [ADDRESS] є багатоквартирним. 15.09.2020 року державним реєстратором Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Даньшіною А.В. було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 5310137000:15:008:0495, площа якої становить 0,0787 га, місце розташування земельної ділянки : [ADDRESS] , присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2170015253101 - за [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 10.12.2020 року [PERSON] безоплатно передав своїй дочці [PERSON] у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] з розташованим на ній житловим будинком за № 56 з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами. На земельній ділянці площею 0,0787 га, кадастровий номер 5310137000:15:008:0495 розташовано житловий будинок загальною площею 104,4 кв.м, житловою площею 62,3 кв.м. та надвірні будівлі та споруди, вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Л.О., зареєстрований у реєстрі за № 1782 (а.с. 102-103). Відповідно до пункту 81-2 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельної ділянки у власність із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передання її у власність чи надання у постійне користування. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом частин 1, 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Аналіз частини 3 статті 10, частини 1 статті 11, частини 4 статті 18 та частини 1 статті 26 цього Закону дозволяє дійти висновку, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти і суб`єкти таких прав. Отже, державний реєстратор вчиняє записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі самостійно прийнятих ним рішень за результатами розгляду заяв суб`єктів звернення щодо державної реєстрації речових прав та їх обтяжень. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідну правову позицію викладено в постановах Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19; від 18.11.2020 року у справі № 154/883/19; постановах Касаційного господарського суду від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19; від 28.10.2020 року у справі № 910/10963/19. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною п`ятою статті 158 ЗК України передбачено, що у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином, суд приходить до висновку, що обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. За положеннями частини 7 статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved