Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 19.11.2021 року звернувся до суду з вказаним позовом. У позові вказано, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 08.07.2015 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Як вказує у позовній заяві позивач, відповідачкою [PERSON] порушено зобов`язання за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості вона станом на 11.11.2021 року має заборгованість в сумі 17044,04 грн., яка складається з наступного: 17044,04 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 17044,04 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн. нарахована пеня, 0,00 грн. нараховано комісії. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 17044,04 грн. за кредитним договором № б/н від 08.07.2015 року та стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 17.01.2022 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. У відзиві на позовну заяву відповідачка вказала, що з наданих позивачем документів не можливо встановити чітку хронологію змін назви/реорганізацію, а також тотожність юридичної особи первісного кредитора з позивачем у справі . Крім того, відповідачка вказує, що в розрахунку заборгованості наданої банком період розрахунку починається з 21.07.2017 року, а не з часу відкриття кредитної лінії (з 08.07.2015 року). Відповідачка стверджує, що позивачем не вчинено жодних дій для досудового врегулювання спору (не направлено листів нагадувань, претензій тощо), не здійснено блокування доступу до кредитної карти, право на що визначено договором кредиту. Також, [PERSON] вважає, що визначений законом строк позовної давності для пред`явлення позивачем даного позову сплив 25.08.2021 року, при цьому позовна заява датована 16.11.2021 року. В судове засідання представник позивача Дашко В.М. (довіреність №3914-К-Н-О від 28.08.2020 року) не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання, в якому просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 69, 84). Відповідачка [PERSON] у судове засідання 10.05.2022 року повторно не з`явилася. Представник відповідача адвокат Симоненко Т.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, у своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із витягом із статуту позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 70, 73-74). Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також банківською ліцензією підтверджується, що він є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення банківських операцій (а.с. 71, 72). Судом встановлено, що 08.07.2015 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У вказаній заяві зазначено, що [PERSON] згідна з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими у рекламному буклеті, становить між нею та банком договір банківського обслуговування (а.с. 15). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору, позичальник надала свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. З розрахунків заборгованості за договором б/н від 08.07.2015 року, які надані позивачем, вбачається, що позивач нарахував відповідачу (станом на 11.11.2021 року) заборгованість у розмірі 17044,04 грн., яка, на думку позивача, складається з наступного: 17044,04 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 17044,04 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту (а.с. 6-12). Згідно ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог Цивільного кодексу. У відповідності до вимог ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - (ст.610 ЦК України). У відповідності до вимог ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання (ст.629 ЦК України). Суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості по кредитному договору (станом на 11.11.2021 року), оскільки він не узгоджується з наявним у справі доказами в їх сукупності і суперечить їм. Як вбачається зі змісту виписки за договором за період 21.07.2017-06.11.2021 (а.с. 75-81), 19.04.2019 відповідачем були внесені кошти на погашення заборгованості за кредитом в сумі 22000 грн., сума яких була більшою, ніж сума заборгованості, вказана позивачем як заборгованість відповідача у цій виписці станом на 10.04.2019 (21509,29 грн.) Сума кредитних коштів, отриманих відповідачем з 01.05.2019 по 06.11.2021, склала 30226,85 грн (заборгованість за тілом кредиту), а сума коштів, внесених відповідачем на погашення своєї заборгованості перед позивачем за цей же період складає 31906,56 грн., що перевищує суму кредитних коштів, отриманих відповідачем за вказаний період (а.с.75-81). Таким чином твердження позивача про те, що станом 11.11.2021 у відповідача перед позивачем існувала заборгованість за тілом кредиту не доведена належними та допустимими доказами і спростовується доказами, дослідженими судом. Судом також встановлено, що в заборгованість відповідача перед позивачем відповідачем неправомірно включалися відсотки за використання кредитного ліміту за ставкою 3,4 відсотка. Як вбачається з виписки за договором за період з 21.07.2017 по 06.11.2021 позивачем в заборгованість відповідача були включені відсотки за використання кредитного ліміту на загальну суму 28113,26 грн (а.с.75-81). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 08.07.2015 року процентна ставка не зазначена (а.с. 15). Позивач посилався у позовній заяві на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суд вважає, що стороною позивача не доведено того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У частинах першій, третій\~статті 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша\~статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч. 1\~ст. 1 цього Закону\~споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні спірного кредитного договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою\~статті 11 вказаного Закону\~\~про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 (7-рп/2013) зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої\~ст. 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року, в постанові Верховного Суду у справі №207/3006/18 від 20.11.2019 року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed