Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати станом на 12 липня 2021 року, включаючи виплати, які належать йому при розрахунку при звільнення, а також вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що працював водієм малотоннажних транспортних засобів в ТОВ «Прикарпатзахідтранс» до 12 липня 2021 року включно. Починаючи з березня 2021 року відповідач почав невчасно і не в повному обсязі виплачувати заробітну плату, чим створив заборгованість із заробітної плати. В зв`язку з невиплатою заробітної плати 9 липня 2021 року звернувся із заявою до директора ТОВ «Прикарпатзахідтранс», в якій просив звільнити за ч.3 ст.38 КЗпП України. Останнім робочим днем просив вважати 12 липня 2021 року, видати на руки наказ про звільнення, трудову книжку та провести розрахунок в день звільнення, виплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. Відповіді на заяву не отримав, а тому змушений звернутися до суду. Ухвалою від 28 липня 2021 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 3 листопада 2021 року за клопотанням представника відповідача суд залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерне товариство «Укртранснафта». Ухвалою від 12 січня 2022 року суд повторно витребував від відповідача копію наказу про звільнення позивача, довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, довідку про розмір заборгованості за всіма виплатами, які належать позивачу при звільненні, довідку про середньомісячну заробітну плату за останні два місяці. Ухвала, яка двічі направлялися судом на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу відповідача, поверталася з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній». 13 грудня 2021 року суд отримав письмові пояснення, в яких представник третьої особи зазначає про необґрунтованість клопотання відповідача про залучення до участі у справі АТ «Укртранснафта». Вказує, що активи (майно) відповідача були передані в управління АТ «Укртранснафта» 30 червня 2021 року. Жодних інших прав та обов`язків згідно з договором про управління активами (щодо переоформлення трудових договорів з працівниками відповідача, передання інших майнових та немайнових прав) АТ «Укртранснафта» не передавалось. Відповідач є самостійним суб`єктом господарювання та здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик. Обов`язок щодо здійснення оплати праці та проведення розрахунку при звільненні покладений саме на власника підприємства, тобто відповідача. Сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків/коштів/майна не є підставою для відмови у виплаті заробітної плати та не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Відповідач не перебуває в процедурі банкротства та продовжує свою господарську діяльність, а тому неправомірно ухиляється від свого обов`язку щодо виплати позивачу заробітної плати за період існування між сторонами трудових відносин. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що з урахуванням відомостей про нараховану та виплачену заробітну плату розмір заборгованості становить 12563,35 грн. Наказу про звільнення та трудову книжку він так і не отримав. Просить позов задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Про місце, дату та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. За наявності передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України умов суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що 1 грудня 2018 року позивач переведений на посаду водія автотранспортних засобів (малотоннажних) транспортної служби ТОВ «Прикарпатзахідтранс», про що свідчить запис № 30 трудової книжки [PERSON] , виданої 10 жовтня 1976 року. 9 липня 2021 року позивач звернувся до директора ТОВ «Прикарпатзахідтранс» Пшеничного С.О. із заявою про звільнення його за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з тим, що роботодавцем грубо порушуються засади трудового законодавства, норми договорів і угод. В заяві позивач просив останнім робочим днем вважати 12 липня 2021 року; видати наказ про звільнення, трудову книжку, довідку про середню заробітну плату та довідку про розрахунок належних до виплати коштів при звільненні; виплатити в день звільнення розрахункові: заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку на день звільнення. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України 3 лютого 2022 року, за період з лютого по липень 2021 року позивачу страхувальником код 13990932 (ТОВ «Прикарпатзахідтранс») нараховано суму заробітку для нарахування пенсії, з якої сплачено страхові внески, в розмірі 38798,25 грн. За період з 15 лютого 2021 року по 22 вересня 2021 року позивачу було виплачено відповідачем шляхом перерахунку на його картковий рахунок 26234,90 грн, про що свідчить виписка по рахунку [PERSON] з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, видана відділенням № 1 ПУМБ в м.Рівне 18 квітня 2022 року. Тобто, заборгованість відповідача по виплаті позивачу заробітної плати становить 12563,35 грн. Станом на 18 квітня 2022 року у суду відсутні докази проведення повного розрахунку з позивачем. Згідно з ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За положеннями ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно із ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів (п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року). Враховуючи, що відповідач не надав суду жодного доказу на спростування твердження позивача про наявну заборгованість по заробітній платі чи доказів про розмір такої заборгованості, позовна вимога щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 12563,35 грн підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38, 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. В разі припинення (розірвання) трудового договору з ініціативи працівника або роботодавця роботодавець видає наказ (розпорядження) про звільнення працівника та вносить відповідний запис до його трудової книжки (ст.47 КЗпП України). За положеннями ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеним нормам закону позивачем не надано суду копії наказу про звільнення чи копії трудової книжки з відповідним записом, а тому факт припинення трудового договору між ним та відповідачем не підтверджений належними доказами. Подання позивачем відповідачу заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України не свідчить про припинення трудових відносин між сторонами. У випадку протиправної бездіяльності роботодавця щодо припинення трудових відносин працівник вправі звернутися з повідомленням про порушення трудових прав до територіального органу Держпраці за місцезнаходженням роботодавця, комісії по трудових спорах або безпосередньо до суду відповідно до ст.221 КЗпП України. Вимоги про розірвання трудового договору, визнання припиненими трудових відносин позивачем у цій справі не пред`явлено. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача вихідної допомоги та виплат, які належать позивачу при розрахунку при звільненні, оскільки доказів звільнення позивача матеріали справи не містять. За правилами ст.141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн, від сплати якого позивач звільнений. На підставі наведеного та

Outcome: partial