Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просила: 1.Визнати незаконним і скасувати наказ фізичної особи-підприємця [PERSON] (ЄДРПОУ [NUMBER] ) від 06.04.2020 року № 30 про звільнення [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), [INFO] , за п. 4 ст. 40 КЗпП України; 2.Поновити [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), [INFO] , на посаді продавця непродовольчих товарів. 3.Стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] (ЄДРПОУ [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) невиплачену заробітну плату з 19.03.2020 року по 06.04.2020 року. 4.Стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] (ЄДРПОУ [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) [INFO] , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2020 року по день постановления рішення із розрахунку 190,90 грн/день. 5.Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на посаді продавця непродовольчих торів та заробітної плати в межах виплати за один місяць. 6.Стягнути судові витрати. На обґрунтування позову позивач зазначила, що з 05.11.2017 року вона перебувала у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON] , а наказом №1/11 від 22.11.2019 року її було звільнено з посади продавця непродовольчих товарів і розірвано трудовий договір на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку із відсутністю працівника на робочому місці. Вона вважала вказане звільнення безпідставним, та звернулась з відповідним позовом до суду. Рішенням Красноградського районного суду по цивільній справі №626/2771/19 від 18.03.2020 року позов задоволено частково: Визнано не законним та скасовано наказ фізичної особи-підприємця [PERSON] від 22.11.2019 року № 1/11 про звільнення [PERSON] , за п. 4 ст. 40 КЗпП України; Поновлено [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів; Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.11.2019 року по 18.03.2020 року; Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць; Стягнуто судові витрати. Так, на виконання рішення суду, наказом №29 від 06.04.2020 року ФОП [PERSON] поновлено [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів, про що здійснено запис № 7 в трудовій книжці, який датовано (з порушенням п. 2.24 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників) від 22.11.2019 року. Проте, наказом № 30 від 06.04.2020 року, [PERSON] звільнено відповідно до акту від 06.04,2020 року за прогул робочого часу від 29.11.2019 року без поважної причини за ч.4 ст.40 КЗПП. Зазначає, що на дату 29.11.2019 року позивач вже була звільнена з посади продавця непродовольчих товарів Наказом №1/11 від 22.11.2019 року, про що є запис у трудовій книжці від 22.11.2019 року та не могла виконувати посадові обов`язки, оскільки трудові правовідносини було припинено роботодавцем ФОП [PERSON] . Вказане звільнення було оскаржено у встановленому КзПП та ЦПК України порядку та ухвалено процесуальне рішення по справі 626/2771/19, яке вступило в законну силу. Звертає увагу, що роботодавець не забажав отримати письмові пояснення від [PERSON] , щодо відсутності останньої на робочому місці, що є обов`язковим при ухваленні рішення про застосування дисциплінарного стягнення, про що вказано у ч.1 ст.149 КЗПП. Добровільно усувати порушення ФОП [PERSON] відмовляється, тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. У встановлений законом термін від відповідача до суду подано відзив, відповідно до якого вона вважає дану позовну заяву немотивованою та незаконною, такою, що задоволенню не підлягає, а дії [PERSON] відповідно зухвалими та направленими на зловживання правом, з огляду на наступне: Позивач працювала у фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів, була матеріально відповідальною особою. Наказом №1/11 від 22 листопада 2019 року була звільнена з роботи за відсутність без поважних причин на робочому місці за п.4.ст.40 КЗпП України. Крім того, в подальшому в магазині, де працювала по трудовому договору Позивач одноосібно, було проведено інвентаризацію і встановлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 212883,90 грн. Після чого Відповідач звернулась до Красноградського відділу поліції, де на даний час за її заявою триває досудове розслідування. 18 березня 2020 року Красноградським районним судом Харківської області у справі №626/2771/19 постановлено рішення, яким частково задоволено позов [PERSON] до фізичної особи - підприємця [PERSON] , а саме: визнано незаконним і скасовано наказ фізичної особи - підприємця [PERSON] від 22.11.2019 року №1/11 про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП [PERSON] ; стягнуто з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2019 року по 18.03.2020 року у розмірі 15653грн.80 коп. з утриманням податків і інших обов`язкових платежів. На виконання даного судового рішення ФОП [PERSON] було одразу здійснено негайне виконання, а саме, поновлено [PERSON] на роботі та сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць та кошти за лікарняним листом. В подальшому, після набуття законної сили рішенням Красноградського районного суду Харківської області у справі №626/2771/19, ФОП [PERSON] було компенсовано [PERSON] заробіток за час вимушеного прогулу. Також зазначає, що після поновлення на роботі [PERSON] з`явилась лише 06.04.2020 року, де Відповідач ознайомила її з наказом про поновлення на робочому місці, який Позивач підписала, надала свою трудову книжку. Також пред`явила Відповідачу заяву про звільнення від 29.11.2019 року, написану власноруч, в якій зверталась з проханням звільнити її з займаної посади за власним бажанням. Враховуючи правовідносини сторін, Відповідач просила переписати дану заяву з зазначенням іншої причини звільнення, а саме, за угодою сторін, що на погляд Відповідача, більш узгоджувалось з реальною ситуацією та не потребувало двотижневого відпрацювання. Однак [PERSON] відмовилась вказувати іншу причину, на що Відповідач відреагувала попередженням повторно звільнити за прогул, так як остання свідомо ухилялась від своїх трудових обов`язків і ігнорувала прибуття на робоче місце протягом тривалого часу. Під час спілкування Відповідача с [PERSON] була присутня робітниця [PERSON] , яка була безпосереднім свідком даних обставин і готова підтвердити вищезазначене під присягою свідка. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, та стягнення таких сум не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17. Відповідач вважає, що вимоги Позивача у даній справі, яка жодного дня, починаючи з 22 листопада 2019 року по день звернення до суду не працювала у ФОП [PERSON] , є надуманими та, на погляд Відповідача, по суті є шахрайською схемою для збільшення власних активів і збагачення за чужий кошт. Так вимоги Позивача щодо стягнення середнього заробітку за невчасну виплату належних їй при звільненні сум (середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 07.04.2020 року, на підставі ст. 117 КЗпП по день винесення рішення суду, як і вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 19.03.2020 року по 06.04.2020 року, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. В судовому засіданні позивач представник позивача адвокат Пілігрім П.О. позовні вимоги підтримали, навівши підстави, вказані у позові. Відповідачка та її представник адвокат Хайнацька Г.М. проти задоволення позову заперечували, пославшись на доводи викладені у відзиві. Вислухавши сторони, їх представників, вивчивши надані сторонами докази, суд встанови наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ФОП [PERSON] , на час винесення наказу про звільнення позивача 06.04.2020 року, була фізичною особою-підприємцем, яка здійснює підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач працювала\~у фізичної\~особи -\~підприємця [PERSON] \~на посаді\~продавця непродовольчих\~товарів,\~була матеріально\~відповідальною особою.\~Наказом №1/11\~від 22\~листопада 2019\~року була\~звільнена з\~роботи за\~відсутність безповажних причин на робочому місці за п.4.ст.40 КЗпП України. Крім того, в подальшому в магазині, де працювала по трудовому договору Позивач одноосібно, було проведено інвентаризацію і встановлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 212883,90 грн. Після чого Відповідач звернулась до Красноградського відділу поліції, де на даний час за її заявою триває досудове розслідування. 18 березня 2020 року Красноградським районним судом Харківської області у справі №626/2771/19 постановлено рішення, яким частково задоволено позов [PERSON] до фізичної особи - підприємця [PERSON] , а саме: визнано незаконним і скасовано наказ фізичної особи - підприємця [PERSON] від 22.11.2019 року №1/11 про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП [PERSON] ; стягнуто з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2019 року по 18.03.2020 року у розмірі 15653грн.80 коп. з утриманням податків і інших обов`язкових платежів. На виконання даного судового рішення ФОП [PERSON] було одразу здійснено негайне виконання, а саме, поновлено [PERSON] на роботі та сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць та кошти за лікарняним листом. В подальшому, після набуття законної сили рішенням Красноградського районного суду Харківської області у справі №626/2771/19, ФОП [PERSON] було компенсовано [PERSON] заробіток за час вимушеного прогулу. Після поновлення на роботі [PERSON] з`явилась лише 06.04.2020 року, де Відповідач ознайомила її з наказом про поновлення на робочому місці, який Позивач підписала, надала свою трудову книжку. Також пред`явила Відповідачу заяву про звільнення від 29.11.2019 року, написану власноруч, в якій зверталась з проханням звільнити її з займаної посади за власним бажанням. Враховуючи правовідносини сторін, Відповідач просила переписати дану заяву з зазначенням іншої причини звільнення, а саме, за угодою сторін, що на погляд Відповідача, більш узгоджувалось з реальною ситуацією та не потребувало двотижневого відпрацювання. Однак [PERSON] відмовилась вказувати іншу причину, на що Відповідач відреагувала попередженням повторно звільнити за прогул, так як остання свідомо ухилялась від своїх трудових обов`язків і ігнорувала прибуття на робоче місце протягом тривалого часу. Під час спілкування Відповідача с [PERSON] була присутня інша робітниця - [PERSON] . Як частиною першою статті 94 КЗпП України, так і частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною ЗО червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, та стягнення таких сум не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17. Відповідач вважає, що вимоги Позивача у даній справі, яка жодного дня, починаючи з 22 листопада 2019 року по день звернення до суду не працювала у ФОП [PERSON] , є надуманими та, на погляд Відповідача, по суті є шахрайською схемою для збільшення власних активів і збагачення за чужий кошт. Так вимоги Позивача щодо стягнення середнього заробітку за невчасну виплату належних їй при звільненні сум (середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 07.04.2020 року, на підставі ст. 117 КЗпП по день винесення рішення суду, як і вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 19.03.2020 року по 06.04.2020 року, є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз вказаних норм, а також ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України свідчить, що зобов`язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15. Так рішенням Красноградського районного суду Харківської області у справі №626/2771/19 між іншим, поновлено [PERSON] на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП [PERSON] ; стягнуто з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2019року по 18.03.2020року у розмірі 15653грн.80 коп. з утриманням податків і інших обов`язкових платежів. Період з 18 березня 2020 року по будь-яку іншу дату вказаним рішенням не охоплено, та рішення про виплату працівникові середнього заробітку за цей період органом, який розглядає трудовий спір, прийнято не було. Встановлення розміру належних [PERSON] сум заробітку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період є предметом розгляду даного позову. При звільненні позивача 06 квітня 2020 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у Відповідача не існувало законодавчо встановленого обов`язку або обов`язку, встановленого рішенням суду, щодо виплати позивачеві заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 18 березня 2020 року по будь-яку іншу дату. Відповідно до\~пункту 57\~рішення Європейського\~суду з\~прав людини\~від 8\~квітня 2010\~року у\~справі «Меньшакова\~проти України»\~(заява\~№377/02),\~остаточне рішення\~від 04\~жовтня 2010\~року,\~Європейський суд\~з прав\~людини зазначив,\~що застосування\~процесуальних обмежень\~у справі\~заявниці значною\~мірою залежало\~від тлумаченьматеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановления судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Тобто, [PERSON] жодного дня не працюючи після повного фактичного з нею розрахування за рішенням суду у справі №626/2771/19, яке відбулось остаточно у жовтні 2020 року, права на будь-яку компенсацію з боку ФОП [PERSON] не має, враховуючи всі додаткові обставини, як то її небажання працювати та звернення із заявою про звільнення, з огляду на наказ про звільнення [PERSON] від 06.04.2020 року за №30. За приписами норм ст. 116, 117 КЗпП України, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Такого висновку прийшов Верховний Суд у Постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17. Окрім того, така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшаков проти України» від 08.04.2010р. передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію змінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, Позивач стверджує, що ці положення НЕ передбачають право на виплату заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо трудові відносини між роботодавцем і робітником фактично і офіційно припинено, тим більш, якщо ці обставини мали місце після того, як сума виплат робітнику вже була встановлена судом. Що стосується, позовних вимог [PERSON] стосовно поновлення її на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП [PERSON] задоволенню не підлягають, так як ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) припинила свою діяльність як Фізична особа - підприємець 18.12.2020 року, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань(а.с.48-49). Відповідно до ст.141 ЦПК України, сплачений позивачкою при поданні позову до суду з відповідача, не стягується. Відповідно до розпорядження Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської областей)» від 25.03.2022 №14/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed