Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання права власності на будинок та господарські споруди в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовує наступними обставинами. [INFO] в с. Бобівці помер батько позивача [PERSON] , [INFO] . [PERSON] був зареєстрований, проживав та був головою домогосподарства, що знаходиться в [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно до складу якого поруч з іншим майном входить житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ. «А-І» загальною площею 51,2 м.кв., ганку літ. «а» площею 3,60 м.кв., сараю літ. «Б» площею 7,80 м.кв., сараю літ. «В» площею 9,40 м.кв., сараю літ. «Г» площею 6,80 м.кв., літньої кухні літ. «Д» площею 13,40 м.кв., сараю літ. «Е» площею 32,20 м.кв., сараю літ. «Ж» площею 27,70 м.кв., вбиральні літ. «З» площею 1,40 м.кв., воріт з хвірткою №1, огорожи №2, колодязю №3, вимощення І, вартість якого станом 06.04.2018 року становить 126033 гривні. Вказаний житловий будинок з господарськими спорудами був побудований [PERSON] в 1970 році. Станом на 15 квітня 1991 домоволодіння в [ADDRESS] відносилось до категорії колгоспних дворів і в ньому був зареєстрований та проживав [PERSON] . За домоволодінням в [ADDRESS] , закріплена земельна ділянка площею 0,41 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,16 га для ведення особистого селянського господарства. 27.02.2017 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі на все те, що буде йому належати на день смерті і на що за законом матиме право заповів позивачу [PERSON] .. Позивач, будучи спадкоємцем за заповітом, у відповідності до ст. 1269 ЦК України протягом шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця прийняв спадщину, оскільки подав до приватного нотаріуса Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцької Н.Г. заяву про прийняття спадщини. Однак позивач не може оформити за собою право власності на нерухоме майно житловий будинок з надвірними будівлями в нотаріальному порядку, оскільки спадкодавець за життя не зареєстрував це право в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «А-І» загальною площею 51,2 м. кв., ганок літ. «а» площею 3,60 м. кв. сарай літ. «Б» площею 7,80 м. кв., сарай літ. «В» площею 9,40 м. кв., сарай літ. «Г» площею 6,80 м. кв., літня кухня літ. «Д» площею 13,40 м. кв., сарай літ. «Е» площею 32,20 м. кв., сарай літ. «Ж» площею 27,70 м. кв., вбиральня літ. «З» площею 1,40 м. кв., ворота з хвірткою №1, огорожа №2, колодязь №3, вимощення «І» по [ADDRESS] , який належав [PERSON] , що помер [INFO] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак від представника позива [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду направила лист про розгляд справи без її участі, у задоволенні позовних вимог просила відмовити . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце проведення судового засідання. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, суд знаходить можливим здійснити розгляд справи без участі відповідачів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак його представник [PERSON] на адресу суду надіслав клопотання про проведення судового засідання без їх участі, попередньо надавши суду відзив в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в ньому. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.05.2018 року (а.с. 6 Т.1). Після його смерті відкрилася спадщина на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на житловий будинок за адресою [ADDRESS] знаходиться житловий будинок літ. А-І загальною площею 51,2м.кв., ганок літ «а» площею 3,60 м.кв., сарай літ. Б площею 7,80м.кв., сарай літ. В площею 9,40м.кв, сарай літ. Г площею 6,80м.кв, літня кухня літ. Д площею 13,40м.кв., сарай літ. Е площею 32,20м.кв, сарай літ. Ж площею 27,70м.кв, вбиральня літ. З площею 1,40м.кв., ворота з хвірткою № 1, огорожа №2 колодязь № 3, вимощення І. (а.с. 11-13 Т.1) При житті [PERSON] , а саме 27.02.2017 року склав заповіт, посвідчений старостою села Бобівці Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області та зареєстрований в реєстрі за № 5 відповідно до якого все своє майно заповів сину [PERSON] (а.с. 10 Т.1). Згідно з довідкою Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області № 479 від 22.05.2018 року [PERSON] проживав та вів спільне господарство разом із своїм батьком [PERSON] до дня його смерті [INFO] , який до дня смерті не працював, індивідуальною трудовою діяльністю не займався. (а.с. 19 Т.1). Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 52141053 від 04.06.2018 року приватного нотаріуса Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Хоміцької Н.Г. значиться про реєстрацію спадкової справи по смерті спадкодавця [PERSON] (а.с.18 Т.1). Згідно довідки\~Сторожинецької міської\~ради Сторожинецького\~району Чернівецької\~області №\~912\~ від\~10.10.2018\~рокудвір за адресою [ADDRESS] відносився до категорії колгоспних дворів і станом на 15.04.1991 року в ньому був зареєстрований та проживав голова господарства [PERSON] (а.с. 15 Т.1). Судом встановлено, що вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами закінчені будівництвом, що підтверджується даними технічного паспорту (а.с. 11-13 Т.1). Позивач не може оформити право власності в порядку спадкування за законом на будинок, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день його смерті, тобто [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Судом встановлено, що позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, однак не може оформити право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, оскільки правовстановлюючі документи на нього відсутні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.380 ЦК України житловий будинок є об`єктом права власності. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. В силу вимог ст.126 ЦК УPCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору; яке було на час їх вибуття і яке збереглося. З огляду на те, що станом на 15.04.1991 року головою колгоспного типу двору був одноосібно [PERSON] то відповідно йому належала 1/1 частина даного колгоспного типу двору. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову зазначав що спірне майно не належало спадкодавцю та після розлучення батьків шлюб між якими було розірвано було здійснено поділ майна колгоспного двору, за результатами якого спадкодавцю [PERSON] належало лише 1/7 частина майна двору. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Суд вважає що відповідачем [PERSON] не доведено обставин на які він посилається як на підставу своїх заперечень, окрім цього вказані заперечення спростовуються іншими доказами що наявні в матеріалах справи. Так згідно довідки Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області № 663 від 06.10.2020 року значиться, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також позивач [PERSON] з 01.01.1986 року проживали в [ADDRESS] (а.с. 167-Б). Судом під час розгляду справи було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та витребувано погосподарську книгу № 6 особовий рахунок [NUMBER] за 1986-1990 року згідно записів якої значиться, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також позивач [PERSON] з 01.01.1986 року проживали в [ADDRESS] та були членами цього колгоспного двору (а.с.75-78). Наведені факти підтверджуються показами свідків допитаних в судовому засіданні за клопотаннями сторін. Так свідок [PERSON] , допитана за клопотанням представника відповідача [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] після розлучення з чоловіком в 1979 році забрала дітей та переїхала проживати в [ADDRESS] , де проживає по сьогоднішній день. Свідки допитані за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] дали аналогічні покази. Наведені докази спростовують твердження відповідача [PERSON] що він та інші відповідачі були членами колгоспного двору що знаходиться в [ADDRESS] , оскільки були членами колгоспного дворув [ADDRESS] починаючи з 1986 року. Цими ж\~доказами підтверджується\~ факт\~втрати відповідачами\~права на\~частку двору\~в [ADDRESS] \~відповідно до\~приписів ст.126 ЦК УPCP згідно якої значилось, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Враховуючи, наведене та те, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання права власності на будинок підлягають задоволенню.

Outcome: approved