Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з ним - його батьком. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 14 вересня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу є одна малолітня дитина - син [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із погіршенням сімейних відносин позивач та відповідач припинили подружні відносини та спільне проживання, однак у них виникли розбіжності щодо місця проживання дитини та її виховання. Так, позивач вважає, що син має поживати саме з ним у зв`язку з тим, що відповідач має психічне захворювання, перебуває на диспансерному обліку, їй встановлена 2 група інвалідності, вона проявляє агресію, не виконує батьківські обов`язки та не має такої можливості. Позивач у підготовче судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача надала до суду відзив на позов, у якому просила суд у задоволенні позову відмовити, позаяк відповідач бажає проживати разом із сином, приймати участь у його вихованні, піклуватись про нього, але позивач не дозволяє їй бачитись із дитиною його без дозволу та без його присутності. Відповідач у підготовче судове засідання також надала письмову заяву, в якій пред`явлені позовні вимоги визнала, просила суд розглянути справу за її відсутності та врахувати, що вона після розірвання шлюбу змінила прізвище на дошлюбне « [PERSON] », на підтвердження чого надала копію паспорта громадянина України. Представник третьої особи у підготовче судове засідання також не з`явилась, але надала до суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу без участі представника служби у справах дітей. Разом з тим, зазначила, що підтримує наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування. Відповідно до положень ч. 3 ст. 200 ЦПК України у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Дослідивши матеріали справи та враховуючи визнання відповідачем позову на стадії підготовчого провадження, суд уважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв, зазначивши наступне. Так, позивач та відповідач з 14 вересня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 23 листопада 2020 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було розірвано. Від шлюбу є одна малолітня дитина - син [PERSON] , [INFO] (а.с.4,5). Як убачається зі змісту позову та не заперечується відповідачем, у зв`язку із погіршенням сімейних відносин позивач та відповідач припинили подружні відносини та спільне проживання, шлюб між ними розірвано, на даний час їх малолітній син проживає з позивачем - своїм батьком. Згідно висновку виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради «Про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] » комісія з питань захисту прав дитини вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком - позивачем у цій справі - [PERSON] (а.с.48-51). Отже, розглядаючи вимоги про визначення місця проживання дитини разом з позивачем, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відтак, за викладених вище обставин та з урахуванням того, що відповідач визнала пред`явлені позовні вимоги, з матеріалів справи не вбачається, що визнання нею позову суперечить інтересам дитини, закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд уважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а тому є такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до положень ст.ст.141, 142 ЦПК України та враховуючи факт визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд уважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved