Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 29 серпня 2019 року, в якій просив суд: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав у відношенні їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття; судові витрати по справі залишити за ним. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] - громадянин України, та [PERSON] - громадянка Російської Федерації, протягом 4-х років перебували в фактичних шлюбних відносинах та проживали разом в м. Красноярськ Красноярського краю Російської Федерації. З часом стосунки між ними ускладнились та остаточно припинились, у зв`язку з чим він повернувся до України, а [PERSON] залишилась в Російській Федерації. З сплином 6 місяців після повернення до України, наприкінці січня 2012 року він дізнався, що відповідач від нього вагітна. Оскільки повернутися до Російської Федерації він не мав можливості, проте від дитини не бажав відмовлялись, він запропонував [PERSON] поновити їх стосунки та приїхати їй до нього в Україну. [INFO] в м. Красноярськ Красноярського краю Російської Федерації [PERSON] народила хлопчика, якого зареєструвала як [PERSON] . Одразу після народження дитини відповідач повідомила, що має намір відмовитись від дитини та залишити в пологовому будинку. Позивач умовив її не робити цього, а привезти дитину йому до України, адже він сам бажає виховувати сина та визнати своє батьківство. 04 травня 2012 року [PERSON] приїхала до м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та привезла сина. Наміру поновити стосунки з [PERSON] вона не мала та усі його пропозиції стосовно цього відхиляла. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2012 року №435/8802/12 позивача було визнано батьком [PERSON] , [INFO] , із внесенням відповідних змін до актового запису про народження дитини щодо відомостей про батька. Наразі син зареєстрований як [PERSON] . В Україні [PERSON] пробула до 04 грудня 2012 року, після чого повернулась до Російської Федерації та жодного інтересу до сина більше не проявляла. Перешкод у спілкуванні сина з матір`ю він ніколи не чинив. Таким чином, фактично з 04 травня 2012 року та по теперішній час він самостійно виховує сина [PERSON] , який мешкає з ним та його батьками, забезпечує його гармонійний розвиток, матеріально утримує, займається його навчанням. Оскільки вказані обставини в їх сукупності, на переконання позивача, є свідченням свідомого та умисного самоусунення відповідача від виконання покладених на неї батьківських обов`язків, у зв`язку з чим з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів малолітнього сина, він просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав та присудити стягнення з неї аліментів на утримання дитини. Ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року позов прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження та призначенням проведення підготовчого судового засідання (а.с.32-33). Ухвалою суду від 14 січня 2020 року (а.с.52-55) постановлено звернутися до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги, а саме вручення [PERSON] судових та позасудових документів, відібрання пояснень стосовно її позиції щодо пред`явлених до неї [PERSON] позовних вимог. На час виконання судового доручення провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року провадження по справі поновлено у зв`язку з надходження документів на виконання судового доручення про надання правової допомоги - вручення судмових документів та проведення окремих процесуальних дій (а.с.113-114). Ухвалою суду від 11 листопада 2021 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду (а.с.136). Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову / доказів судом не вживались. Під час виконання судового доручення Свердловським районним судом м. Красноярська [PERSON] було вручено позовну заяву з додатками з роз`ясненням права на подання відзиву (а.с.64, 65). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву (а.с.95-100), в якому просила відмовити в задоволенні пред`явлених [PERSON] вимог. Свою позицію по справімотивувала тим, що вона дійсно є матір`ю [PERSON] , [INFO] . З позивачем [PERSON] , який є батьком дитини, вона перебувала в фактичних шлюбних стосунках з 2009 року. Наприкінці грудня 2011 року вона дізналась, що вагітна та одразу повідомила про це [PERSON] . Однак він не був радий звістці, оскільки вже раніше був одружений, має дитину, а тому не планував ще раз ставати батьком. Після цього його ставлення до неї погіршилось, та в січні 2012 року він несподівано поїхав до України, про що сповістив вже будучи в аеропорту. З огляду на ці обставини вона перебувала в стресовому стані, підтримки від батьків не мала, а перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, була в стані розпачу. Після народження дитину вона назвала [PERSON] та записала на своє прізвище. Спочатку [PERSON] сином не цікавився, однак невдовзі запропонував їй прихати з дитиною до нього до України, на що вона погодилась. По приїзду до України вони оформили свідоцтво про народження сина [PERSON] з урахуванням визнанням позивачем свого батьківства. У зв`язку з тяжким станом здоров`я її батька та потребою в сторонньому догляді, наприкінці 2012 року вона вимушена була повернутися до Російської Федерації, а дитину залишила з [PERSON] та його матір`ю. Перебуваючи в скрутному матеріальному становищі, вона не мала коштів на проїзд назад до України, а тому вимушена була на деякий час залишитись в Російській Федерації, аби заробити коштів та вирішити питання з квартирою батьків. Спочатку [PERSON] виходив на зв`язок, розповідав про їх сина, проте з березня 2013 року почав рідше відповідати на дзвінки, а в 2014 році повідомив, що має іншу сім`ю, в якій Богданові добре, та не бажає, аби вона поверталась до України. Після загострення політичної ситуації між Україною та Росією можливості приїхати до України вона не мала. Не дивлячись на це вона завжди намагається спілкуватись з сином засобами телефонного зв`язку, Viber. Перешкоди у спілкуванні з сином їм завжди чинив та чинить саме позивач та його мати. Зауважила, що вона ніколи не відмовлялась від сина, проявляє до нього інтерес, бажає бачитись з ним, не відмовляється від матеріального утримання дитини. На її переконання, підстави для позбавлення її батьківських прав, що є крайнім заходом відповідальності батьків, відсутні з огляду на відсутність її винної поведінки та недоведеність ухилення від виконання таких обов`язків. Відповідь на відзив позивач не подав, додаткового часу для цього не потребував. При цьому [PERSON] подав письмові пояснення, в яких зазначив, що у поданому відзиві [PERSON] спотворює дійсні обставини справи. Після виїзду з України в грудні 2012 року відповідач ніколи не цікавилась дитиною та не проявляла ніякого інтересу до сина протягом всього часу. Відповідач свідомо, умисно залишила з ним дитину в грудні 2012 року під приводом необхідності повернення до м. Красноярськ. Зауважив, що [PERSON] - єдина дитина у нього, за якою він піклується та виховує відповідально. Відповідач не бажала народжувати сина та мала намір відмовитись від дитини ще в пологовому будинку, в результаті чого син народився передчасно з вадами та проблемами зі здоров`ям. Йому знадобився не один рік аби вилікувати дитину. Вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] , який їй ніколи не був потрібний, відповідатиме інтересам дитини. Правом на участь в судовому засіданні позивач не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась в порядку виконання судового доручення через компетентний суд Російської Федерації. Свою позицію по справі відповідач висловила у відзиві, про свою участь в судовому засіданні особисто або через засоби відеоконференцзв`язку, у тому числі з використанням власних засобів, не заявила. Крім того, в матеріалах, направлених Свердловським районним судом м. Красноярська на виконання судового доручення, наявна копія заяви [PERSON] , написаної нею власноруч (а.с.110), в якій вона просить суд розгляд цивільної справи №214/6525/19 за позовом [PERSON] проводити за її відсутності. Позовні вимоги визначає частково: не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, та заперечує проти стягнення аліментів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, представленого органом опіки та піклування, [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. При вирішенні справи покладалась на розсуд суду з урахуванням доводів, наведених органом опіки та піклування у висновку про доцільність / недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. За даних обставин, з урахуванням позиції учасників справи, суд вважає за можливе справу розглянути за їх відсутності. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення пред`явлених вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] - громадянин України, народився [INFO] в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та [PERSON] - громадянка Російської Федерації, народилася [INFO] в м. Красноярськ Свердловського району Російської Федерації, перебували в фактичних шлюбних стосунках з 2009 року. Вказана обставина визнана сторонами, зазначена ними в поданих документах (позові, відзиві), а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання сторонами суд не має. [INFO] [PERSON] народила хлопчика - [PERSON] , факт народження якого було зареєстровано Територіальним відділом агентства запису актів цивільного стану Красноярського краю по Октябрьскому району м. Красноярська, актовий запис про народження №623 від 05 квітня 2012 року (а.с.101). Відомості про батька у свідоцтві про народження дитини у відповідній графі відсутні. У своєму відзиві [PERSON] визнала той факт, що на момент народження дитини вона знаходилась на території Російської Федерації, в шлюбі не перебувала, а біологічний батько дитини [PERSON] - перебував в Україні. У травні 2012 року [PERSON] разом з дитиною приїхали до України, про що також зазначив [PERSON] у пред`явленому ним позові. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2012 року №435/8802/12, яке набрало законної сили 30 листопада 2012 року, за позовом [PERSON] , який [PERSON] визнала, батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , визнано [PERSON] (а.с.14). На підставі судового рішення Територіальним відділом агентства запису актів цивільного стану Красноярського краю по Октябрьскому району м. Красноярська 16 квітня 2013 року видано свідоцтво про встановлення батьківства серії [NUMBER] (а.с.15), відповідно до якого [PERSON] визнано батьком [PERSON] , який народився у [PERSON] , з присвоєнням дитині прізвища « [PERSON] », імені - « [PERSON] », по батькові « [PERSON] » (актовий запис про встановлення батьківства №135 від 16 квітня 2013 року). З урахуванням визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини 16 квітня 2013 року Територіальним відділом агентства запису актів цивільного стану Красноярського краю по Октябрьскому району м. Красноярська видано нове свідоцтво про народження [PERSON] (а.с.12). Згідно з рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 18 листопада 2013 року, малолітній [PERSON] набув громадянство України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України» та є громадянином України з 18 листопада 2013 року (а.с.13). Як вказував позивач, що не оспорювалось відповідачем, в грудні 2012 року [PERSON] повернулась до Російської Федерації, залишивши малолітнього сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] в Україні. Крім того, з матеріалів справи слідує, що 04 грудня 2012 року [PERSON] надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. (а.с.16), за якою уповноважила [PERSON] бути її представником, зокрема, в усіх компетентних державних та недержавних підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування (у тому числі в нотаріальних органах, органах РАЦС, органах опіки та піклування), а також у відношеннях з фізичними особами, у тому числі з [PERSON] (батьком її дитини [PERSON] , [INFO] ) з питань укладення договору щодо місця проживання дитини, про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо дитини батьками, у зв`язку з тим, що один із батьків проживає окремо від дитини, на умовах та повністю на її розсуд. Довіреність видана строком до 04 грудня 2015 року. Станом на момент розгляду судом справи малолітній [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивача самостійно займається вихованням сина, допомагають йому батьки [PERSON] та [PERSON] . Мати дитини [PERSON] за вказаною адресою не проживає та не з`являється понад 7 років, виїхавши до м. Красноярськ, Російська Федерація. Вказані обставини зазначені в акті від 15 серпня 2019 року, засвідченому ТОВ «Житлосервіс-КР» з підписами сусідів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.17). Доцільності у виклику в судове засідання вказаних осіб як свідків для підтвердження обставин, зазначених в акті, за клопотанням позивача суд не вбачає, оскільки відповідач [PERSON] не оспорює факт, що після виїзду до Російської Федерації в грудні 2012 року вона до України не поверталась та мешкає окремо від сина. Малолітній [PERSON] - колишній вихованець КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №30» КМР. Вихованням дитини займався лише батько; за час перебування дитини в дошкільному закладі мати жодного разу не з`являлась (а.с.18). Як слідує з довідки №211 від 14 серпня 2019 року (а.с.19) малолітній [PERSON] навчається в Криворізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №51 КМР Дніпропетровської області. За час навчання дитини в школі з 2018 року його мати [PERSON] батьківські збори не відвідувала, успіхами дитини у навчанні не цікавилась, участі у шкільних заходах не приймала. Згідно з педагогічною характеристикою на [PERSON] , наданою в.о. директора Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №51 КМР Дніпропетровської області та класним керівником (а.с.20), [PERSON] навчається в школі з І класу, а саме з 03 вересня 2018 року. Виявляє достатній рівень готовності до навчання, логічність, гнучкість та концентрація мислення розвинені на достатньому рівні, має хороші здібності по засвоєнню навчального матеріалу, схильність до предметів гуманітарного та природничо-естетичного циклу. Виглядає охайно, слідкує за зовнішнім виглядом, має достатній рівень самообслуговування, бере активну участь у житті класу та вміє відстояти власну точку зору. Вади здоров`я у дитини відсутні. Батько та бабуся відповідально ставляться до виховання дитини та цікавляться навчанням, регулярно відвідують школу. Мати не приймає ніякої участі житті дитини. Що стосується особи [PERSON] , то в ході судового розгляду справи з аналізу наявних доказів встановлено, що [PERSON] за місцем проживання зарекомендував себе задовільно (характеристика ТОВ «Житлосервіс-КР», а.с.23), офіційно працює в шахтомонтажному управлінні СУ ПАТ «Кривбасзалізрудком» електрогазозварювальником, за час роботи зарекомендував себе відповідальним та ініціативним працівником, порушень трудової дисципліни не допускає, виробничі звів дання виконує якісно та в строк (характеристика з місця роботи, а.с.24). Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 08 листопада 2021 року №10/39-4656 (а.с.130-132), при вирішенні питання доцільності чи недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав покладається на розсуд суду з урахуванням її позиції та часткового визнання позовних вимог (визнання позову в частині позбавлення її батьківських прав). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Мотиви та доводи відповідача щодо чинення позивачем перешкод в спілкуванні з дитиною, суд не приймає до уваги з огляду на відсутність в матеріалах справи жодних доказів, як б свідчили про спроби [PERSON] протягом всього періоду часу проживання дитини з батьком з 2012 року, вирішити виниклий між сторонами конфлікт, у випадку його наявності. Питання про визначення порядку участі матері у вихованні сина, спілкуванні з ним [PERSON] не ставилось, та в судовому порядку не вирішувалось. До того ж надання відповідачем нотаріально посвідченої довіреності на представництво [PERSON] - матір`ю позивача її інтересів з усіх питань, що стосуються місця проживання дитини, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо дитини, на умовах та повністю на розсуд [PERSON] суд розцінює як свідчення самоусунення від виконання батьківських обов`язків, адже довірення вирішення такого роду питань матір`ю дитини на розсуд інших осіб само по собі є свідченням безвідповідального ставлення як до дитини, так і незацікавленості в тому, що буде з дитиною взагалі. Протягом строку дії довіреності до 04 грудня 2015 року відповідач не вживала ніяких заходів щодо анулювання чи відкликання зазначеної довіреності. Безпідставними є також доводи відповідача з приводу обмеження спілкування малолітнього [PERSON] з нею з боку [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони є нічим не підтвердженими з боку відповідача. Поміж іншим, відомості з дошкільного та шкільного навчальних закладів, де навчався та навчається [PERSON] , в черговий раз підтверджують, що інтересу до виховання, навчання сина мати [PERSON] ніколи не проявляла, жодного разу до цих закладів не з`являлася, вихованням дитини займається батько [PERSON] та допомагає бабуся - мати позивача [PERSON] . Зазначені обставини в їх сукупності суд розцінює як свідчення відсутності прояву уваги до дитини з боку відповідача, її незацікавленість життям, здоров`ям, благополуччям та майбутнім сина, адже відсутність спроб налагодити контакт з дитиною, визначити порядок участі у її вихованні, стабільному спілкуванні є наслідком самоусунення від виконання батьківських обов`язків та легковажного відношення до їх виконання. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27 лютого 1992 року зазначив, що «…між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний стан. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст.ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як визначено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.164 СК України, у випадку ухилення матері, батька дитини від виконання своїх обов`язків по її вихованню, вони можуть бути позбавленні судом батьківських прав. В розумінні п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3, який узгоджується з нормами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування обов`язками. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, про що зазначено в п.15 вказаної постанови. Таким чином, з аналізу зазначених вище положень закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України слідує, що позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов`язків щодо виховання дитини мають бути безспірними. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні №39948/06 від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв`язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». В ході судового розгляду знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків, що виражається у її пасивній поведінці по відношенню до сина, відсутності піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, не прийняття участі в лікуванні, оздоровленні сина, навчальному процесі. При цьому така поведінка [PERSON] , на переконання суду, є винною та свідомою, а її посилання на чинення перешкод позивачем в участі у спілкуванні з дитиною, її вихованні, які, за наявності, вона ніяким чином протягом понад 8 років окремого проживання від дитини не намагалася усунути ні в досудовому, ні в судовому порядку, є недоведеними. На підставі викладеного,

Outcome: approved