Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: Кам?янський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати аліментів та заборгованості по сплаті аліментів. Позов обгрунтовує тим, що 02.12.2020 Кам`янським районним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрите виконавче провадження ВП № 63786475 про стягнення аліментів на користь відповідача на утримання їхніх спільних дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Разом з відкриттям виконавчого провадження, за заявою відповідача йому було нараховано та ним сплачено заборгованість, яка виникла з березня 2019 року по січень 2021 року в розмірі 27470грн. Але наряду з цим відповідач протягом 2019 та 2020 років отримувала державну допомогу на утримання обох дітей в Управлінні соціального захисту населення Камя`нської районної державної адміністрації. Таким чином виконання виконавчого провадження про стягнення аліментів призвело до подвійного стягнення аліментів, за період з березня 2019 року по січень 2021 року в розмірі 27470 грн. Та безпідставного стягнення аліментів у період з липня 2021 року по теперішній час, іцо є недопустимим у розумінні ст. 61 Конституції України. Крім того, у розумінні ч. 10 ст.181 СК України в нього виникає обов`язок повернути кошти державі. Крім того, щомісяця на користь відповідача з його доходів виконавчою службою примусово утримуються 50% на утримання спільних дітей. За їх згодою один із синів - [PERSON] проживає періодично з відповідачем або з ним. А інший - [PERSON] постійно проживає із ним та його дружиною і повністю перебуває на їх утриманні. В утриманні сина - [PERSON] , відповідач участі не приймає, але з липня 2021 року продовжує отримувати аліменти на утримання обох синів. В силу ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Можливість звільнення особи від сплати аліментів у випадку зміни її матеріального або сімейного стану, або за наявності інших обставин, що мають істотне значення, передбачена статтею 273 СК України. На підставі наведеного просить суд, припинити з 01.07.2021 року стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання синів [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з 31 травня 2012 року до досягнення дітьми повноліття; відкликати з Кам`янського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), виконавчий лист № 2307/1271/12 виданий 29.08.2012 року Кам`янським районним судом Черкаської області. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити його повністю. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що діти проживають з нею. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з\~ ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобов`язані\~ утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка\~\~ набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки\~ щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.\~ Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 03 травня 2012 року) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 03 травня 2012 року) Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 29.09.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 травня 2012 року і до досягнення дітьми повноліття. На виконання вказаного рішення суду, 29.08.2012 року Кам`янським районним судом Черкаської області видано виконавчий лист №2307/1271/12. Постановою державного виконавця Кам`янського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрите виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа. Так, статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія А, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі № 711/8561/16 Верховний Суд зазначив, що відповідно до положень ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Обгрунтовуючи свій позов, позивач посилається на те, що за згодою сторін один із синів - [PERSON] проживає періодично з відповідачем або з ним. А інший - [PERSON] постійно проживає із ним та його дружиною і повністю перебуває на його утриманні. В утриманні сина - [PERSON] , відповідач участі не приймає, але з липня 2021 року продовжує отримувати аліменти на утримання обох синів. В силу ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Можливість звільнення особи від сплати аліментів у випадку зміни її матеріального або сімейного стану, або за наявності інших обставин, що мають істотне значення, передбачена статтею 273 СК України. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. З аналізу вказаних норм закону вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина, а припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. На підтвердження своїх позовних вимог, позивачем надано дві довідки з місця проживання та про склад сім`ї від 20.01.2020 року та 29.09.2021 року. Згідно довідки від 20.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] дійсно проживають разом із своїм батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Довідка видана згідно Акту опитування сусідів №023 від 20.01.2020 року. З довідки від 29.09.2021 року вбачається, що за адресою, [ADDRESS] дійсно проживають три особи [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В такому складі проживають з 01.08.2021 року по теперішній час. Запис зроблено згідно акту опитування сусідів від 29.09.2021 року за №428. Разом з тим, до вказаних довідок не додано акти опитування сусідів №023 від 20.01.2020 року та №428 від 29.09.2021 року. Довідки з місця проживання та про склад сім`ї 20.01.2020 року та 29.09.2021 року, які надані позивачем на підтвердження проживання з ним неповнолітніх дітей, у зв`язку з чим слід припинити стягнення з нього аліментів, не є належними та допустимими доказами з огляду на таке. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так в довідці від 20.01.2020 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] дійсно проживають разом із своїм батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, з позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом 19.10.2021 року, а вказана довідка не містить відомостей про те, що саме на момент звернення позивач до суду, малолітні діти проживали з ним та знаходилися на його утриманні. З довідки від 29.09.2021 року вбачається, що за адресою, [ADDRESS] дійсно проживають три особи [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В такому складі проживають з 01.08.2021 року по теперішній час. Разом з тим, з висновку оцінки потреб сім`ї від 03.02.2022 року, який доданий відповідачкою до відзиву, вбачається, що станом на 27.01.2022 року діти проживають з матір`ю [PERSON] . Крім того, рішенням служби у справах дітей Черкаської міської ради від 04.04.2022 року місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , які народилися 23.04.2012 року визначено разом із матір`ю [PERSON] . З огляду на вищевикладені обставини, очевидним є те, що обставини, які були наявні під час постановлення рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2012 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 травня 2012 року і до досягнення дітьми повноліття не змінилися, малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю [PERSON] . А тому, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі\~наведеного,\~ст.ст.\~180-182,\~273\~СК України,\~

Outcome: dismissed