Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування, в обґрунтування якої зазначила наступне. [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2,4501 га, що розташована на території Гереженівської сільської ради Уманського району Черкаської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, державний акт на право приватної власності на землю ЧР 15-07-364, виданий 01.09.2000 року. Вона, як донька покійної, є спадкоємцем першої черги за законом, а також є спадкоємцем за заповітом. Ще однією спадкоємицею за законом є відповідач по справі. Інших спадкоємців немає. Позивач, у встановлений законом термін та порядок, звернулася до Уманської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] позивачу було відмовлено, у зв`язку з відсутністю необхідних відомостей у витязі з Державного земельного кадастру про право власності на вищевказану земельну ділянку, про що винесено постанову. Крім того, державний нотаріус зробив запит до управління Держгеокадастру в Уманському районі про надання витягу з Державного земельного кадастру і згідно відповіді 1/4 частина земельної ділянки розміром 2,4501 га, була зареєстрована 05.09.2012 року згідно технічної документації, щодо встановлення меж земельної ділянки на підставі рішення апеляційного суду Черкаської області від 18.01.2012 року за [PERSON] . Вказана земельна ділянка була зареєстрована з кадастровим номером 7124381200:02:000:1804 і складає 0,6125 га. Решта земельної ділянки: 3/4 частки, які належали [PERSON] внесені до Державного земельного кадастру під кадастровим номером 7124381200:02:000:0009 і складає 1,8376 га. Зважаючи на вказане, інформація щодо земельної ділянки розміром 2,4501 га, яка мала бути предметом спадкування, в Державному земельному кадастрі відсутня, що не дає можливості нотаріусу вчинити нотаріальну дію. Все інше майно, що належало покійній та на що були оригінали правовстановлюючих документів, нею, без жодних проблем, було переоформлено через нотаріальну контору вже на своє ім`я, а саме 3/4 частини житлового будинку, який належав покійній. Таким чином виникла ситуація, при якій спадкоємець не може набути право власності на майно в порядку спадкування через нотаріальну контору. Просить суд визнати за нею, [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 1,8376 га, що розташована на території Гереженівської сільської ради Черкаської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7124381200:02:000:0009. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена, у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла, заяв про розгляд справи у її відсутність, на адресу суду не надходило. У зв`язку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Гереженівською сільською радою Уманського району Черкаської області, [PERSON] , померла [INFO] , актовий запис про смерть № 13. Померла [PERSON] була матір`ю позивача по справі [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією її свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Гереженівською сільською радою Уманського району Черкаської області. Актовий запис про народження зроблено 25 жовтня 1970 року за № 25. За життя, 21 травня 2009 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений Бень Л.В., секретарем Гереженівської сільської ради Уманського району Черкаської області, та зареєстровано в реєстрі за № 10, яким все належне їй майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, заповіла [PERSON] в цілому. Вказаний заповіт відповідачем у цій справі - [PERSON] оскаржувався у судовому порядку і згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 січня 2012 року рішення суду першої інстанції від 14 грудня 2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на майно в порядку спадкування - скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме заповіт визнано недійсним частково, а за [PERSON] в порядку спадкування за законом визнано право власності на 1/4 частину (обов`язкову частку) спадкового майна померлої матері [PERSON] . Позивач [PERSON] частково реалізувала своє право на спадкове майно, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки будинку [ADDRESS] (зареєстроване в реєстрі за № 212). У вказаному свідоцтві зазначено про те, що свідоцтво про право на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України на 1/4 частку майна ще не видано. Згідно постанови [PERSON] , державного нотаріуса Уманської районної державної нотаріальної контори, від 09 березня 2021 року, позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки майна після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] , на земельну ділянку розміром 2,4502 га, яка надана для ведення товарного с/г виробництва, розташована на території Гереженівської сільської ради Уманського району Черкаської області, у зв`язку з відсутністю необхідних відомостей у витязі з Державного земельного кадастру про право власності на земельну ділянку розміром 2,45021 га. Відповідно до повідомлення міськрайонного управління в Уманському районі та м. Умані Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, згідно Національної кадастрової системи 1/4 земельної ділянки, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 15-07-364 від 01.09.2000 року площею 2,4501 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, була зареєстрована в НКС 05.09.2012 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) що була виготовлена 28.03.2012 року на підставі рішення апеляційного суду Черкаської області. Вказана земельна ділянка площею 0,6125 га була зареєстрована з кадастровим номером 7124381200:02:000:1804. Решта 3/4 земельної ділянки, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР 15-07-364 від 01.09.2000 року площею 2,4501 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, була зареєстрована в НКС 19.01.2021 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 23.12.2020 року площею 1,8376 га з кадастровим номером 7124381200:02:000:0009. При оформленні документів на вступ на право власності [PERSON] просять брати до уваги відомості з ДЗК про земельну ділянку кадастровий номер 7124381200:02:000:1804 площею 0,6125 га, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.09.2012 року серія ЯК 190049, що був виготовлений на підставі рішення апеляційного суду Черкаської області від 18.01.2012 року та земельну ділянку кадастровий номер 7124381200:02:000:0009. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Крім того, Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 30.03.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», а саме в п. 10 роз`яснив, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до приписів ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом було встановлено, що позивач по справі є спадкоємцем за заповітом після смерті її матері [PERSON] померлої [INFO] . Відповідач по справі, яка також є донькою померлої, не погодилася із заповітом, тому оскаржила його в судовому порядку. Рішенням суду апеляційної інстанції заповіт було частково скасовано та визнано за нею, [PERSON] , право власності на 1/4 частину спадкового майна, як за спадкоємцем частка спадщини якої є обов`язковою. На підставі вказаного рішення відповідачем було зареєстровано право власності на 1/4 частину спадкової земельної ділянки. Для реалізації зазначеного, спадкова земельна ділянка площею 2,4501 га, яка належала спадкодавцю, була розділена і кожній із частин було присвоєно кадастровий номер. У зв`язку з цим, позивач, яка спадщину фактично прийняла та частково оформила право власності на неї, позбавлена можливості оформити право власності на спадкову земельну ділянку, так як кадастровий номер спадкової земельної ділянки у первісному виді не відповідає кадастровому номеру після виділу 1/4 земельної ділянки відповідачу по справі на підставі рішення суду апеляційної інстанції. У зв`язку з чим позивачу і було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку про що державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори винесено відповідну постанову. З урахуванням наданих позивачами доказів та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] (яка попередньо до суду подала копію державного акту про визнання за нею права власності на 1/4 спадкової земельної ділянки, але в подальшому у судове засідання не з`явилася), щодо визнання за позивачем [PERSON] права власності на 3/4 частину спадкової земельної ділянки наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром, якій на цей час присвоєно кадастровий номер 7124381200:02:000:0009. Таке визнання не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб і може бути прийняте, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд вирішує судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України, але позивач у своїй заяві питання про стягненні судових витрат не ставить.

Outcome: approved