Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

28 липня 2021 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надав відповідачу позику у загальному розмірі 102 000,00 грн., 1 110,00 доларів США та 1 000,00 Євро, із строком повернення до 04 травня 2020 року. Станом на день звернення до суду, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, позику не повернув. Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за позикою у загальному розмірі 182 656,05 грн., з яких 164 756,00 грн. - основна сума боргу, 5 962,00 грн. - 3% річних згідно ст.625 ЦК України, 11 938,05 грн. відсотки за користування чужими грошовими коштами. Позивач у судове засідання не прибув. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштою. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачем 08 лютого 2020 року було надано позивачу розписку такого змісту: «Я, [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , позичив у [PERSON] [INFO] , грошові кошти у сумі 102 тис. гривень, 1100 $ і 1000 €. Зобов`язують повернути дані грошові кошти до 04 травня 2020 року. Розписка написана власноручно, без будь-якого тиску на мене. 08.02.2020 (підпис) [PERSON] » (а.с.9). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідне визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року. Досліджуючи зміст наданих позивачем розписок відповідача суд зазначає, що у них чітко підтверджується отримання відповідачем коштів у розмірі 120 000,00 грн., 1 100 доларів США та 1 000,00 Євро саме від позивача у позику. Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У розглядуваному випадку, у наданих відповідачем розписках встановлений строк повернення позики, а саме до 04 травня 2020 року. Доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, а тому основну суму позики слід стягнути з відповідача, в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на 27 липня 2021 року, як про це просить позивач, що становить 164 756,00 грн. Крім того, на підставі положень ст.625 ЦК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних нарахованих за період з 05 травня 2020 року по 27 липня 2021 року. Підстав нараховувати ці відсотки за 04 травня 2020 року, як зазначає позивач суд не вбачає, оскільки цей день є останнім днем виконання грошового зобов`язання. З цього приводу суд також відмічає неправильність визначення позивачем кількості календарних днів за спірний період, оскільки насправді період з 04 травня 2020 року по 27 липня 2021 року містить 450 календарних днів, а не 442, як вказує позивач у своїх розрахунках, а період з 05 травня 2020 року по 27 липня 2021 року - 449 календарних днів. Це означає, що сума відсотків за останній період становить 6 071,26 грн., а не 5 962,00 грн., як визначив позивач. Але суд не вправі вийти за межі позовних вимог та стягує саме 5 962,00 грн., як про це заявив позивач. Що стосується заявлених позивачем процентів за користування чужими грошовими коштами, суд зазначає, що згідно ч.1 ст.1045 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В даному випадку в укладеному між сторонами договорі позики не обумовлена сплата будь-яких договірних відсотків за користування грошовими коштами, за змістом договору слідує, що позика носила саме безоплатний (безпроцентний) характер, а тому відсутні правові підстави для нарахування договірних відсотків. Тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє. У зв`язку з частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід також стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1 707,18 грн. (1 826,56 х (170 718,00 / 182 656,05)). Оскільки у письмовій заяві від 01 березня 2022 року представник позивача зробила заяву про надання доказів понесених судових витрат у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги після ухвалення рішення, в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, судом питання про розподіл цих витрат наразі не вирішується.

Outcome: partial