Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н в сумі 86 767,42 грн. та судових витрат у справі. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 23.07.2008 року відповідач 23.07.2008 року отримав кредит у розмірі 7000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Станом на 31.10.2019 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком складає 86767,42 грн., з яких : заборгованість за тілом кредиту 5375,45 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом 69757,83 грн.; заборгованість за комісією 1021,10 грн.; заборгованість за пенею -6005,07 грн.; штраф (відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг) 500 грн. (фіксована частина) та 4107,97 грн. (процентна складова), у зв`язку з чим позивач звернувся з цим позовом до суду. 22.04.2020 р. заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська позов частково задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 23.07.2008 р., яка виникла станом на 31.10.2019 р. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5375,45 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 69757,83 грн., а всього 75 133,28 грн. Стягнуто зі [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1663, 42 грн. У задоволенні решти позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2021року скасовано заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2020року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представником позивача надано відзив на заяву про перегляд заочного рішення, у якому викладені заперечення щодо вимог відповідача. Зокрема, у відзиві вказано, що відповідач укладав кредитний договір із банком, оформив та отримав кредитний ліміт на платіжну картку, що на думку позивача, підтверджено належними доказами. Також представник відповідача послався на відсутність належних доказів надання кредиту відповідачу позивачем, зокрема первинних документів. Крім того, представник позивача вказав на безпідставність вимог заявника щодо застосування строку позовної давності. Згідно з ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2022 р. справу для розгляду за підсудністю передана до Вінницького міського суду Вінницької області. 04.02.2022 р. надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №Б/Н від 23.07.2008 р. станом на 31.12.2021 р. в розмірі 82159.53 грн., з яких: 5375,45 грів заборгованість за тілом кредиту; 69757,83 грн. заборгованість за відсотками; 6004,92 гри. заборгованість з пені; 1021,33 грн. заборгованість з комісії, а також понесені Позивачем судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2022 р. вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з ч. 3\~ст.\~3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5\~ст.\~263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.ст.1054-1055\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором; позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із ст.\~ст. 526,\~530\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.\~536\~ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з положеннями ч.1\~ст.546\~ЦК України та ст.549\~ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком порушення зобов`язання (п.3 ч.1\~ст. 611 ЦК України). Згідно\~із ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що 23.07.2008 року [PERSON] підписав заяву, якою приєднався до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку . Згідно з інформацією, викладеною в цій заяві, відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банка, які були надані йому для ознайомлення. 23.07.2008 р. [PERSON] підписав також Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором, за змістом якої встановлена базова відсоткова ставка за користування кредитом 1,9% в місяць в валюті UAH. Отже, сторони погодили умови, порядок виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами та досягли згоди з усіх істотних умов договору від 23.07.2008 року. На підставі цієї заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок з наданням платіжної картки, яка є ключем до рахунку, на який зараховано суму кредитного ліміту. Термін дії платіжної картки до липня 2012 р. Відповідач користувався кредитними коштами і за період користування кредитними коштами здійснював його часткове погашення, що підтверджується випискою про рух коштів за картковим рахунком відповідача. Банк, звертаючись до суду з позовом, надав копії заяви від 23.07.2008 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку», довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» за договором, які підписані відповідачем, розрахунок заборгованості за договором №б/н від 23.07.2008 року, виписку з особового рахунку, довідки про надання кредитів та зміну умов кредитування, а також не засвідчений у встановленому порядку витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Судом встановлено укладення між сторонами кредитного договору, матеріали справи містять достатньо доказів отримання відповідачем кредитних коштів та їх використання. Відповідач неналежно виконував умови кредитного договору, що вбачається з наданого банком розрахунку, відповідно до якого заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31.12.2021 року складає 82159.53 грн., з яких : заборгованість за тілом кредиту 5375,45 грн., 69757,83 грн. заборгованість за відсотками; 6004,92 грн. заборгованість з пені; 1021,33 грн. заборгованість з комісії. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором привело до порушення прав кредитора позивача АТ КБ «Приватбанк». Як слідує з розрахунку прострочене тіло кредиту становить 5375,45 грн., вказаний розмір підтверджується матеріалами справи, а тому вимога позивача щодо стягнення тіла кредиту є обґрунтованою. Згідно зі статтями\~256,\~257 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов. При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 р. у справі №907/50/16). Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 р. по справі №910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з цим позовом 18.12.2019 року. У постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, від 29.10.2014 року № 6-169цс14, від 30.09.2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказане відповідає висновку, що висловлено в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року по справі № 520/12277/17 (провадження № 61-14702св19). Як вбачається з довідки АТ «КБ «ПриватБанк» боржнику [PERSON] . Банком було видано кредитну картку ( [NUMBER] ), термін дії якої закінчився 07/12, тобто 31.07.2012 року . Відповідно право вимоги у кредитора щодо повернення кредиту виникло в серпні 2012 року тобто, після закінчення строку дії кредитного договору. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом заборгованість по тілу кредиту в сумі 5 375,45 грн. виникла у відповідача 31.07.2012 року і залишалася незмінною до 31.12.2021 року (дата розрахунку заборгованості). Отже, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 5 375,45 грн. подана зі спливом строку позовної давності, тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити, оскільки відповідачем суду заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Що стосується вимоги щодо стягнення процентів та проведеного позивачем розрахунку їх розміру, то суд враховує, що ст.1048\~ЦК України закріплено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Позивач просить стягнути з відповідача 69757,83 грн. заборгованість за відсотками. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на день закінчення строку дії кредитного договору (31.07.2012) загальна заборгованість відповідача за відсотками становила 1782,42 грн. Однак, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, позовна вимога про стягнення відсотків, нарахованих за період з 23.07.2008 року (дата підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування) по 31.07.2012 року, у розмірі 1782,42 грн. до задоволення теж не підлягає, оскільки позовна давність для звернення до суду з цією вимогою спливла. Щодо стягнення відсотків, нарахованих за період з 31.07.2012 р. по 31.12.2021 р., суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою\~статті 261 ЦК України\~починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої\~статті 625 ЦК України, яка регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи те, що строк кредитування за картковим рахунком встановлюється строком дії картки (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14) та закінчився 07/12 року суд вважає, що правових підстав для нарахування відсотків після 31.07.2012 р. за відсотковою ставкою, що зазначено в довідці про Умови кредитування в Банку не було. Тому позовна вимога в частині стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за період з 01.08.2012 р. по 31.12.2021 р. в розмірі 67975,41 грн. до задоволення не підлягає. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України\~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином у кредитних правовідносинах неустойку може бути встановлено актом цивільного законодавства (розмір та підстави стягнення якої визначається законом) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі). З матеріалів справи, зокрема із заяви позичальника від 23.07.2008 р. та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»,\~встановлено відсутність умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, порядку погашення заборгованості, разом з тим, наявні умови про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені) за порушення зобов`язання, та можливість її нарахування у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом. АТ КБ «Приватбанк», звернувшись із вимогою про погашення кредиту, просив, окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), та процентів стягнути з відповідача також пеню та комісію, обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.07.2008 р., Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (в тому числі і на зміни, які вносилися до них в 2019 році). При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Наданий позивачем витяг із Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15), доводиться матеріалами справи і не спростовано позивачем. За таких обставин, суд приходить до висновку, що нарахування позивачем пені відповідає довідці про умови кредитування, укладеної сторонами. Такого висновку суд дійшов також з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки судом встановлено, що позовна давність щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту (основна вимога) закінчилася, що стало підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині, тому

Outcome: dismissed