Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , за якою просить суд: визнати за нею [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ будинку [ADDRESS] та 1\\2 та земельної ділянки для обслуговування цього будинку. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. Позивач, [PERSON] , перебувала у шлюбі з [PERSON] з 26 лютого 1994 року. Шлюб було ними укладено відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради, про що зроблено відповідний запис у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу за № 106. 18 травня 2017 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду укладений між ними шлюб було розірвано. 13 листопада 2019 року позивач уклала шлюб і відповідно до Свідоцтва про одруження №1293/2019/VAL, виданого Державним органом РАЦ м. Жиліна Словацька Республіка, вона отримала прізвище: « [PERSON] ». Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , вони за спільні кошти придбали будинок [ADDRESS] та земельну ділянку для обслуговування цього будинку, які було зареєстровано за відповідачем. В цьому будинку вони фактично проживали родиною. Протягом тривалого часу вони вкладали їх гроші, час та роботу у ремонт та реконструкцію будинку. У даному будинку [ADDRESS] вона зареєстрована з 2002 року і до сьогоднішнього дня, що підтверджено відомостями з Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Після розлучення сторони припинили спільне проживання і позивач не має можливості користуватися спільно набутим майном. У зв`язку з тим виникла необхідність розділити спільне майно та визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку по [ADDRESS] як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя. За ухвалою від 21.04.2020 року судом було відкрите провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду. Відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву від 23.07.2020 року, за яким просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач у позовній заяві зазначає, що під час шлюбу сторони набули у власність певне майно, проте не подає жодних доказів на підтвердження цьому. У цьому відзиві відповідач також просив суд надати позивачу [PERSON] строк для усунення недоліків її позовної заяви та у випадку не усунення таких недоліків - залишити позов без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Проте суд, не вбачає підстав задля задоволення такого клопотання, оскільки провадження у цій справі вже було відкрите, всі недоліки, перелічені відповідачем у клопотанні, є такими які можуть бути усунені в ході розгляду справи, тому судом було продовжено судовий розгляд цієї справи. З ухвалою від 05.04.2021 року судом задоволено клопотання\~позивача\~ [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі № 308/3073/20 та витребувано від [PERSON] [INFO] , ( [ADDRESS] ) правовстановлюючі документи, що підтверджують виникнення права власності на будинок [ADDRESS] і земельну ділянку для обслуговування будинку (державний акт на право власності на земельну ділянку) та інші документи, які характеризують дану будівлю (технічний паспорт). Проте відповідачем зазначена ухвала суду виконана не була, жодні докази суду подані не були. За ухвалою від 10.03.2022 року було задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі №308/3073/20; витребувано від Комунального підприємства бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода Ужгородської міської ради Закарпатської області (пл. Поштова, 3, Ужгород, Закарпатська область, 88000) належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи та письмові відомості про те ким і на якій підставі зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомості, який знаходиться по [ADDRESS] . На виконання ухвали суду Комунальним підприємством «Архітектурно планувальне бюро» Ужгородської міської ради було надано суду інвентаризаційну справу № 4199. Позивач також просив суд за клопотанням від 25.05.2020 року призначити судово оціночну експертизу, відповідач заперечив проти призначення такої судом. З огляду на викладене суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки питання про припинення права особи на частку у спільному майні жодною із сторін не ставилося, відтак задля вирішення зазначеної справи вартість майна значення не має. Позивач у судове засідання не прибув, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник в судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені, неодноразово подавали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень та у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складення рішення суду було відкладено на строк не більш як п`ять днів, тому у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, якою є 16.05.2022 року (з урахуванням перебування головуючого судді у нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні у період з 09.05.2022 року по 16.05.2022 року). Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2017 року у справі 308/2912/17 за наслідками розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, - було позов задоволено; шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 26 лютого 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської управи, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 106, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 26 лютого 1994 року - розірвано. При цьому судом було встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 26 лютого 1994 року, між [PERSON] та [PERSON] , 26 лютого 1994 року укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської управи в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 106. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON] . Від спільного шлюбу у подружжя народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що подружжя не підтримує шлюбно-сімейних відносин, їх шлюб існує лише формально, спільного господарства не ведуть більше року проживають окремо. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак суд вважає зазначені обставини встановленими та такими, що не підлягають доказуванню у межах цієї справи. 13 листопада 2019 року позивач уклала шлюб і відповідно до Свідоцтва про одруження № 1293/2019/VAL, виданого Державним органом РАЦ м. Жиліна Словацька Республіка, [PERSON] отримала прізвище: « [PERSON] ». Як вбачається з інвентаризаційної справи № 4199, наданої на виконання ухвали суду Комунальним підприємством «Архітектурно планувальне бюро» Ужгородської міської ради, будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі продажу від 05.01.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Осташ В.А., був придбаний у власність [PERSON] за 10\~156 грн., та складається з: під літ. А, цегельний жилою площею 40,2 кв.м., гараж літ. Ж, огорожа № 1, 2, розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 08.06.2007 року № 1184 та витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 31.08.2017 року позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , із 26 березня 2002 року по теперішній час. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.03.2021 року № 247383924 відсутні відомості щодо права власності до реєстру щодо будинку за адресою: [ADDRESS] . Як стверджує позивач, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , вони за спільні кошти придбали будинок [ADDRESS] та земельну ділянку для обслуговування цього будинку, які було зареєстровано за відповідачем. В цьому будинку вони фактично проживали родиною. Протягом тривалого часу вони вкладали їх гроші, час та роботу у ремонт та реконструкцію будинку. З огляду на викладене просить суд поділити це майно. Відповідно\~до\~частини\~першої\~статті\~58\~Конституції\~України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно\~із\~частиною\~першою\~Прикінцевих\~положень\~СК\~України\~цей\~Кодекс\~набрав\~чинності\~з\~1\~січня 2004\~року. Спірне\~майно\~придбано\~подружжям\~до\~2004\~року,\~тобто\~до\~набрання\~чинності\~СК\~України,\~а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення КпШС\~України,\~який\~був\~чинний\~на момент\~виникнення\~спірних\~правовідносин. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічні положення містяться і у Сімейному кодексі України. Відповідно\~до\~статті\~60\~СК\~України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).\~ За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Слід зазначити, що відповідач позов не визнав, тобто порушив питання спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок, відтак саме відповідач зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, проте не подав до суду жодних доказів, і навіть, не виконав ухвалу суду про подання витребуваних судом доказів. Питання щодо припинення права особи на частку у спільному майні жодною із сторін не ставилося, тому з урахуванням вищезазначених норм закону суд вважає зазначений будинок за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає розподілу рівними частками по Ѕ кожному, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд також вважає за необхідне зазначити, що позивачем питання щодо виділення частки в натурі не ставилося, клопотання про проведення судово-будівельної експертизи не заявлялося, тому зазначене питання судом не вирішується. Слід також зазначити, що жодних доказів на підтвердження права власності на земельну ділянку під будинком за адресою: [ADDRESS] , сторонами суду не надано. Як зазначено у п. б) ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Пунктом 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З урахуванням викладеного вимоги позивача щодо розподілу земельної ділянки не підлягають задоволенню, оскільки право власності на зазначену земельну ділянку відповідач у встановленому законом порядку не набув. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача Ѕ витрат із сплати судового збору, що складає 420,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту витрат із сплати судового збору покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: partial