Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення неповернутої суми позики. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 10.11.2007 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики у формі розписки. Відповідно до умов якої [PERSON] передала [PERSON] грошову позику у розмірі 200 000 доларів США, що підтверджується розпискою, згідно якої [PERSON] зобов`язався повернути суму боргу до 10.12.2012, яку досі не повернув. В розписці від 10.11.2007, встановлений строк виконання боржником зобов`язань до 10.12.2012, а фактично строк було продовжено за домовленістю між сторонами, що підтверджується оплатою відповідачем на особистий банківський рахунок позивача у період з 02.04.2015 по 28.12.2017 грошових коштів у розмірі 131 422,04 грн., що еквівалентно 4 660 доларів США. Відповідачу 01.10.2020 була направлена вимога про повернення всієї суми боргу у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, однак станом на 17.11.2020 відповідачем кошти повернуті не були. Враховуючи те, що Договорами позики, які було укладено між сторонами, не передбачено про його безоплатність, а розмір процентів від суми позики встановлений, відповідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу за весь період користування позикою розмір процентів, а саме у розмірі відсотки за користування позикою у розмірі 360 000 доларів США, що еквівалентно 10 080 000 грн. Оскільки на вимоги позивача відповідач заборгованість не погасив, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь неповернуту суму позики, згідно розписки у розмірі 200 000 доларів США, що еквівалентно 5 600 000 грн., відсотки за користування позикою у розмірі 360 000 доларів США, що еквівалентно 10 080 000 грн., а всього 15 551 200 грн. та судові витрати по справі. До суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , в якій вона зазначає, що вона є дружиною [PERSON] та вважає, що умови вказаного правочину, укладеного 10.11.2007 між [PERSON] та [PERSON] в частині встановлення процентів за позику та виплату процентів у розмірі 30 000,00 доларів США на дату отримання позики, суперечить діючому законодавству України та є недійсним. На підставі зазначеного та відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, ч.1 ст. 216 ЦК України, просить суд, визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в частині встановлення процентів (15 % річних) за позику та сплати відсотків за перші 12 місяців строку позики; стягнути з [PERSON] суму еквівалентну 30 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ доларів США до гривні, що на дату подачі позову складає 838 368,00 грн. та судові витрати по справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2020, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Бєсєда Г.В. Ухвалою від 16.12.2020 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження по справі. Ухвалою від 08.02.2021 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно відповідача відмовлено. Ухвалою суду від 11.05.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] . Ухвалою суду від 11.05.2021 прийнято розгляду позовну заяву третьої особи [PERSON] , яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Ухвалою суду від 20.07.2021 цивільну справу передано до розгляду за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2021, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 12.08.2021 прийнято до провадження цивільну справу та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.12.2021 у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення неповернутої суми позики відмовлено. Ухвалою суду від 11.01.2022 забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неповернутої суми позики шляхом накладення заборони на відчуження квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] , до розгляду справи по суті. Ухвалою від 25.10.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 13.04.2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судове засідання позивач не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином. Представник позивача - адвокат Алишева Г.М. у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином. Надавши до суду клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. 12.03.2021, представником позивача - адвокатом Алишевою Г.М. надано до суду заперечення на відзив відповідача. (а.с.184-187). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Представником відповідача 04.03.2021 надано до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, крім того, до суду надано заяву про застосування до позовних вимог [PERSON] до [PERSON] строк позовної давності.(а.с.166-168, 173-174). Третя особа [PERSON] - у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи - Музичук К.В. у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Надавши до суду заяву про слухання справи у його відсутність, підтримавши позовні вимоги третьої особи [PERSON] та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обов`язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 10.11.2007 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики у формі розписки. Відповідно до умов якої [PERSON] передала [PERSON] грошову позику у розмірі 200 000 доларів США, що підтверджується розпискою, згідно якої [PERSON] зобов`язався повернути суму боргу до 10.12.2012, яку досі не повернув. В розписці від 10.11.2007, встановлений строк виконання боржником зобов`язань до 10.12.2012, а фактично строк було продовжено за домовленістю між сторонами, що підтверджується оплатою відповідачем на особистий банківський рахунок позивача у період з 02.04.2015 по 28.12.2017 грошових коштів у розмірі 131 422,04 грн., що еквівалентно 4 660 доларів США. Дані обставини також не заперечуються сторонами по справі - [PERSON] та [PERSON] . Відповідачу 01.10.2020 була направлена вимога про повернення всієї суми боргу у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, однак станом на 17.11.2020 відповідачем кошти повернуті не були. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки". За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами й у визначений спосіб, що підтверджується умовами розписки. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання уцілому не виконав, у визначений термін борг не повернув. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню сума позики згідно розписки від 10.11.2007 у розмірі 200 000 доларів США, що еквівалентно 5 600 000 грн., відсотки за користування позикою в сумі 360 000 доларів США, що еквівалентно 10 080 000 грн., а всього 15 551 2 грн. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За приписами ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Суховерко О.В. заявили клопотання про пропуск позивачем [PERSON] строку звернення до суду та просили суд застосування строки позовної давності. Як роз`яснив у пункті 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Однак, як вбачається з матеріалів справи позивачем [PERSON] при зверненні до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики строк позовної давності пропущено не було, а тому суд не може застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Що стосується позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів то суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбу, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу від 08 червня 1985 року, актовий запис №591. Як зазначає третя особа [PERSON] 21 лютого 2021 року їй стало відомо, що 10.11.2007 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики у формі розписки. [PERSON] отримав в позику грошові кошти. Після отримання позики, останній здійснив виплату процентів за користування грошовими коштами на користь [PERSON] у розмірі 30 000,00 доларів США. Однак, у зв`язку з тим, що розписка була безпроцентна та на підставі ч.1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, [PERSON] просить визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в частині встановлення процентів (15 % річних) за позику та сплати відсотків за перші 12 місяців строку позики; стягнути з [PERSON] суму еквівалентну 30 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ доларів США до гривні, що на дату подачі позову складає 838 368,00 грн. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК. Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 своєї постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики від 10.11.2007 року письмовим доказам (розписці), тому факту, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] визнали факт того, що 10.11.2007 грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США були передані останньому, а тому факт укладення договору позики є підтвердженим сторонами та матеріалами справи. Крім того, в розписці від 10.11.2007 зазначено, що за отримання грошових коштів передбачені відсотки за їх користування у розмірі - за перші 12 місяців строку позики у розмірі 30 000,00 доларів, які [PERSON] сплатив [PERSON] . На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що у позовних вимогах третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 10510 грн. 00 коп. Витрати за позовними вимогами третьої особи віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

Outcome: approved