Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-04 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 21.10.2021 надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпровської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Позивачі в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що батьками позивача є [PERSON] ( [PERSON] російською мовою) та [PERSON] . Також у позивача є рідна сестра [PERSON] . На підставі рішення Виконкому Жовтневої Райради депутатів трудящих м. Дніпропетровська від 10.09.57 № 438/6 інженером Управління головного архітектора міста Дніпропетровська Очерет З.Л. здійснено в натурі відведення земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовника [PERSON] , розташований в [ADDRESS] , загальною площею 400 кв.м., про що складений акт відведення земельної ділянки від 28.09.57. Рішенням Виконкому Жовтневої Райради депутатів трудящих м. Дніпропетровська від 09.04.63 № 283/13 «Про затвердження акту приймання індивідуального домоволодіння [PERSON] по [ADDRESS] » вирішено: -затвердити акт приймання індивідуального домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , складається з 3-х кімнат, житловою площею 37,1 кв.м., корисною площею 60,6 кв.м. гр. [PERSON] ; -дозволити забудовнику прийнятий районною комісією будинок ввести в експлуатацію; -скасувати п.2 договору, у зв`язку з будівництвом будинку із 3-х кімнат. [PERSON] помер [INFO] та після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема житловий будинок та прилеглу земельну ділянку (передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд), розташовані за адресою [ADDRESS] . 21.05.81 державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Яворською Л.А., після смерті [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках на: дружину [PERSON] , сина [PERSON] , дочку [PERSON] , на Ѕ частку житлового шлакобетонного будинку у [ADDRESS] , розташованому на земельній ділянці розміром 400 кв.м., належної померлому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого 30.05.58 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. 1-10224, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентар\-бюро 19.04.63 за № 151-106. На присадибній земельній ділянці розташовані один житловий шлакобетонний будинок, житловою площею 58,9 кв.м. і наступні господарські споруди: сарай шлакобетонний, гараж шлакоблочний, вбиральня дощата. 21.05.81 за р. 1-3008 гр. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на Ѕ частку вказаного житлового будинку, зареєстровано в реєстрі за № 1-3010. Також позивач, дізнався про існування Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП Д* №013940 від 03.12.98, виданий на ім`я матері [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської (Дніпровської) міської Ради народних депутатів від 16.07.98 № 1352, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0469 га в межах згідно з планом, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на території [ADDRESS] , та не містив кадастрового номеру земельної ділянки. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 013940. Позивач вважає, що він як спадкоємець після смерті батька, не позбавлений права користування земельною ділянкою згідно ст. 529 ЦК УРСР (1963 року), а тому передача земельної ділянки одноособово у власність [PERSON] порушує його право користування земельною ділянкою як спадкоємця, будь-якої згоди чи заяви про передачу у власність одноособово він не надавав. У зв`язку з викладеним просив суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Д* №013940 від 03.12.98, виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на земельну ділянку загальною площею 0,0469 га в межах згідно з планом, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на території [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської (Дніпровської) міської Ради народних депутатів від 16.07.98 № 1352. Позивач надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, надав відзив на позовну заяву в якому просив в задоволенні позову відмовити, зокрема у зв`язку з відсутністю у позивача правовстановлюючих документів на будинок. Третя особа надала клопотання в якому не заперечувала проти задоволення позову. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що батьками позивача є [PERSON] ( [PERSON] російською мовою) та [PERSON] . Також у позивача є рідна сестра [PERSON] . На підставі рішення Виконкому Жовтневої Райради депутатів трудящих м. Дніпропетровська від 10.09.57 № 438/6 інженером Управління головного архітектора міста Дніпропетровська Очерет З.Л. здійснено в натурі відведення земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовника [PERSON] , розташований в [ADDRESS] , загальною площею 400 кв.м., про що складений акт відведення земельної ділянки від 28.09.57. Рішенням Виконкому Жовтневої Райради депутатів трудящих м. Дніпропетровська від 09.04.63 № 283/13 «Про затвердження акту приймання індивідуального домоволодіння [PERSON] по [ADDRESS] » вирішено: затвердити акт приймання індивідуального домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , складається з 3-х кімнат, житловою площею 37,1 кв.м., корисною площею 60,6 кв.м. гр. [PERSON] ; дозволити забудовнику прийнятий районною комісією будинок ввести в експлуатацію; скасувати п.2 договору, у зв`язку з будівництвом будинку із 3-х кімнат. [PERSON] помер [INFO] та після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема житловий будинок та прилеглу земельну ділянку (передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд), розташовані за адресою [ADDRESS] . 21.05.81 державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Яворською Л.А., після смерті [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках на: дружину [PERSON] , сина [PERSON] , дочку [PERSON] , на Ѕ частку житлового шлакобетонного будинку у [ADDRESS] , розташованому на земельній ділянці розміром 400 кв.м., належної померлому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого 30.05.58 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. 1-10224, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 19.04.63 за № 151-106. На присадибній земельній ділянці розташовані один житловий шлакобетонний будинок, житловою площею 58,9 кв.м. і наступні господарські споруди: сарай шлакобетонний, гараж шлакоблочний, вбиральня дощата. 21.05.81 за р. 1-3008 гр. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на Ѕ частку вказаного житлового будинку, зареєстровано в реєстрі за № 1-3010. Крім того, позивач дізнався про існування Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП Д* №013940 від 03.12.98, виданий на ім`я матері [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської (Дніпровської) міської Ради народних депутатів від 16.07.98 № 1352, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0469 га в межах згідно з планом, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на території [ADDRESS] , та не містив кадастрового номеру земельної ділянки. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 013940. Позивач зазначає, що будь-якої згоди чи заяви про передачу у власність одноособово він не надавав. Питання переходу права на виникнення у спадкоємців від [PERSON] та визначення кола спадкоємців має місце в період дії ЦК УРСР (1963 року), а тому слід керуватися нормами ЦК УРСР (1963 року), так як відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, в зв`язку з тим, що вказані правовідносини виникли та продовжували існувати до 01.01.2004 Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст.524 ЦК УРСР (1963 року - діючого на момент смерті спадкодавця) встановлено - «Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.» Крім того, згідно із ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду України від 22.05.2013 (справа № 6-3Зцс13), 20.05.2015 (справа № 6-21 бцс15), 03.06.2015 (справи № 205цс15, № 6-412цс15, № 6-217цс15) 2015 зазначено наступне. У постанові від 22.05.2013 Верховний Суд України зазначив, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. У постановах від 20.05.2015 та 03.06.2015 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що оскільки норми земельного законодавства встановлювали нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то позовні вимоги про визнання недійсним державного акта, виданого на підставі недійсного рішення органу місцевого самоврядування, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу (позивача) не можна покладати обов`язку об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на» підставі такого рішення (див. правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18). У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 11.09.2018 по справі №909/968/16, а саме: "Таким чином, згідно із Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. З огляду на викладене, рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації". За таких підстав суд критично оцінює доводи викладені представником відповідача у відзиві, оскільки останні спростовуються вищевикладеним, зокрема наданою позивачем копією свідоцтва про право на спадщину від 21.05.81, що підтверджує наявність права власності на буд. [ADDRESS] . Відтак, враховуючи, що доводи позивача знайшли підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе розподіл судових витрат по даній справі не застосовувати оскільки іншого способу захисту права у позивачів не існує.

Outcome: approved