Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

До Радивилівського районного суду Рівненської області звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку, зареєстрований, але не проживає відповідач син колишнього власника будинку. Зазначає, що реєстрація відповідача створює значні незручності, як власнику житла. Ухвалою Радивилівського районного суду від 31.03.22 р. відкрито провадження у справі та призначено позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки не повідомили. Про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Водночас, від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило, правом на подання відзиву не скористався. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору у даній справі, суд враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується: договором купівлі-продажу будинковолодіння, витягом з Державного реєстру речових права на нерухоме майно. Згідно актів обстеження будинковолодіння № 96 від 22.12.21 р. та № № 11 від 02.02.22 р. за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] за вказаною адресою не проживає 5-7 років. Звертаючись з позовними вимогами позивач зазначає, що через реєстрацію відповідача не може розпоряджатися своїм майном, при цьому останній понад 5 років у його будинку не проживає, просив визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступні положення чинного законодавства. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституцією України\~закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст.\~13,\~41 Конституції України). Згідно із\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом\~статті 383 ЦК України, статей\~150,\~156 Житлового кодексу\~УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до\~статті 150 ЖК УРСР\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Враховуючи наведене, позивач, як власник житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має право на безперешкодне користування та розпорядження ним. Згідно з\~ст. 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у будинку позивача, але не проживає в ньому понад 5 років, протилежні докази в матеріалах справи відсутні. Крім того, судом встановлено, що в розумінні норм чинного законодавства України, відповідач не є членом родини позивача, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов`язки, а також які мають кровний зв`язок. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , не є членом сім`ї позивача, не мешкає без поважних причин в житловому приміщенні, що належить на праві власності позивачу. У відповідності до\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зважаючи на обставини справи, суд дішов висновку про обгрунтованість позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим риміщенням за адресою: [ADDRESS] .. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на відповідача.

Outcome: approved