Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-19 00:00:00

02 вересня 2021 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява до [PERSON] про виселення, в якій представник позивача просив суд: 1) виселити громадянина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та /або проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташований за адресою: [ADDRESS] ; 2) зняти з реєстрації громадянина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та /або проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між сторонами 24.04.2007 року було укладено кредитний договір № KG0GK00830057, умови якого відповідачем не виконано. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договором іпотеки, укладеним між сторонами, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Оскільки іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинно відбуватися на підставі рішення суду. Відповідно до п.18.12 договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на те іпотекодержателя. Таким чином, відповідач та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки з, з порушенням законодавства, не мають право користуватися квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . До позовної заяви представником позивача долучено клопотання про витребування судом довідки про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 вересня 2021 року, розгляд вказаної справи визначено судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 листопада 2021 року. Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Андрійченко В.М. про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції. У зв`язку з неявкою сторін в підготовче засідання, призначене на 25 листопада 2021 року, підготовче засідання відкладено на 26 січня 2022 року. 26 січня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи за наявними в ній доказами, без участі представника позивача, задоволення позову в повному обсязі та відсутність заперечень щодо ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Ухвалою суду від 26 січня 2022 року закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 03 березня 2022 року. Про дату судового засідання, призначеного на 03 березня 2022 року повідомлено під розписку представника позивача [PERSON] 14 лютого 2022 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої представник позивача просить суд: 1) виселити громадян [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 2001 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] ,2015 року народження, [PERSON] , 2016 року народження, які зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] ; 2) зняти з реєстрації громадян [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 2001 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, [PERSON] , 2016 року народження, які зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких підстав для уточнення позовної заяви та її доповнення рядом інших відповідачів, в уточненій позовній заяві, представником позивача не зазначено. В судове засідання, призначене на 03 березня 2022 року сторони не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. В судове засідання, призначене на 20 квітня 2022 року сторони повторно не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи сторони повідомлялися своєчасно та належним чином. Відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим не значиться. За таких обставин, відповідача [PERSON] суд додатково викликав за допомогою розміщеного оголошення про виклик на сайті Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 25.11.2021 року, 26.01.2022 року Ухвалою суду від 19 квітня 2022 року залишено без розгляду уточнену позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] (який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2015 року народженням, [PERSON] , 2016 року народження, [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Органі опіки та піклування Білоцерківської міської ради, про виселення. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: 24 квітня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, згідно з п.7.1 якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 24 квітня 2007 року по 24 квітня 2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 90 000 доларів США. 09 серпня 20016 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 24.04.2007 року, згідно з п.1.2 якої замінено валюту кредиту за договором з долара США на гривню. 24 квітня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки квартири, відповідно до п.33.3 до якого в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець надає в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), квартиру загальною площею 122,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.18.12 даного договору іпотекодавець зобов`язується не подавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим не значиться. Згідно інформації управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованими значаться 5 осіб, а саме: [PERSON] , 2001 року народження, [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, [PERSON] , 2016 року народження. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Подібна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Суд вважає, що не є підставою для виселення власника житлового будинку посилання позивача те, що останній немає права, згідно п.18.12 договору іпотеки надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Останній, відповідно до договору іпотеки є власником житла і наявність у нього заборгованості за кредитним договором і перебування квартири в іпотеці, не є підставою для виселення. Позовні вимоги щодо усунення перешкоди користування житловим будинком та зняття відповідача з реєстрації за даною адресою задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог про виселення відповідача. Разом з цим, відповідно до даних ЦМУ ДМС України, відповідач [PERSON] зареєстрованим не значиться, що також є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до вимог частини другої ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed