Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

АТ «КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до [PERSON] , вказавши, що у відповідності до укладеного 09.04.2012 року договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Станом на 31.10.2018 року відповідач має заборгованість у 186615,26 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 2708,18 гривень, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 177982,08 гривень, 5925 гривень заборгованості за пенею та комісією. Проте, просять стягнути з відповідача на свою користь 116467,55 гривень, з яких 2708,18 гривень заборгованість по кредиту та 113759,37 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 09.04.2012 року по 31.03.2018 року, а також судовий збір. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2019 року позов АТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за договором б/н від 09.04.2012 р. в сумі 116467, 55 гривень та судовий збір в сумі 1762 гривні. Ухвалою суду від 28.07.2021 року заяву відповідача [PERSON] про скасування заочного рішення від 25.03.2019 року по вказаній справі задоволено, скасоване заочне рішення суду від 25.03.2019 року по справі за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Згідно з розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2021 року проведено повторний авторозподіл цивільної справи, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, після чого цивільну справу передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І. Ухвалою суду від 05.01.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, разом із позовом направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача на підставі наданих доказів, не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач в судовому засіданні зазначила про те, що факту укладення договору та користування кредитною карткою не заперечує, умови укладеного між сторонами у 2012 році договору визнає, оскільки отримувала Умови та правила надання банківських послуг, була з цими умовами ознайомлена, користувалась кредитним лімітом, здійснювала погашення заборгованості. Останній платіж було здійснено у 2014 році, вважала заборгованість погашеною. Після 2014 року жодних платежів за вказаним договором не здійснювала та відповідних вимог від банку не отримувала. Тому просила суд застосувати строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував повністю та зазначив про пропуск банком строку позовної давності, оскільки останній платіж було здійснено відповідачем у 2014 році, натомість банк звернувся з позовом лише у грудні 2018 року. Інших заяв та клопотань сторонами не заявлялось, а судом не вирішувалось. При вивченні письмових доказів судом встановлено таке. 09.04.2012 року [PERSON] звернулась до ПАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, з анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Таким чином, [PERSON] висловила згоду, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до укладеного договору відповідала отримав кредитну картку з встановленим лімітом, якою згодом скористалась, зобов`язавшись щомісяця сплачувати банку ануїтетними платежами грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом, комісії, а також інших платежів згідно умов договору. Факт укладення договору на умовах, які викладені у вищезазначених документах, ознайомлення з цими документами на момент укладення договору, відповідач в судовому засіданні не заперечувала, тож суд не оцінює доводи щодо неукладення договору, висловлені відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення суду. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку відповідач належним чином зобов`язання з повернення грошових коштів не виконувала, в результаті чого станом на 31.10.2018 року виникла заборгованість в загальній сумі 116467,55 гривень, з яких 2708,18 гривень заборгованості по кредиту, 177982,08 гривень заборгованість за відсотками, 5925 гривень заборгованість по пені та комісії. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, просять стягнути з відповідач на свою користь 116467,55 гривень, з яких 2708,18 гривень заборгованість по кредиту та 113759,37 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 09.04.2012 року по 31.03.2018 року. Розрахунок заборгованості наданий за період з 09.04.2012 року по 31.10.2018 року, останній платіж відповідачем здійснено 12.06.2014 року на суму 125 гривень. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діалогового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов`язання неустойкою (штрафом, пенею). За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що відповідач не заперечувала факту укладення договору та не навела будь-яких доводів щодо неправильності розрахунку суми заборгованості, наданого позивачем, підтвердила факт здійснення нею платежів за договором, тож суд вважає, що вимоги позивача по суті своїй підтверджені. При вирішенні питання про пропуск строку позовної давності, суд виходить з наступного. Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач здійснював погашення заборгованості за кредитним договором з 09.05.2012 року, останній платіж зі сплати заборгованості було здійснено 12.06.2014 року в сумі 125 гривень, а зі сплати відсотків - 03.07.2012 року на суму 15,69 гривень. За ст. 1048 ч. 1 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, відповідно до ст. 1050 ч. 2 ЦПК України. Як зазначено у правовій позиції ВП ВС, викладеною у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/2012 пр. 14-10цс18, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18). За ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідачем та її представником заявлено про застосування строку позовної давності за позовними вимогами, суд з огляду на те, що договір між АТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено 09.04.2012 року, строк дії картки встановлений до квітня 2015 року, останній платіж відповідачем здійснено 12.06.2014 року, банк з позовом звернувся лише у грудні 2018 року, тобто поза межами загального строку позовної давності, тому суд вважає, що позивачем строк позовної давності при зверненні до суду пропущений, поважних причин його пропуску не зазначено, що є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed