Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-21 00:00:00

У серпні 2021 року позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним шлюбного договору. На обґрунтування позовних вимог вказує, що 10 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., за реєстр. № 2077. Відповідно до умов шлюбного договору, у разі розірвання шлюбу між подружжям, незалежно від ініціативи чоловіка або дружини, квартира [ADDRESS] , переходить у особисту приватну власність дружини. Зазначена квартира належала на праві особистої приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В., за реєстр. № 864. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Це рішення залишено без змін Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року. Після розірвання шлюбу право власності на квартиру зареєстровано державним реєстратором за [PERSON] . Позивач вважає, що шлюбний договір між відповідачами було укладено при існуванні невиконаних [PERSON] зобов`язань за договорами позики, які були укладені між [PERSON] та матір`ю [PERSON] - [PERSON] . Так, між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики від 15.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстр. № 1370, на суму 184 000 Євро та 690 000 доларів США. 19.09.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстр. № 786, на суму 96 160 Євро та 129 250 доларів США. 26.03.2015 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстр. № 201, на суму 343 750 доларів США. За вищевказаними договорами позики був переведений борг з [PERSON] на [PERSON] , згідно договорів про переведення боргу від 02.10.2015 р. Позивач зазначає, що на момент укладання шлюбного договору, зобов`язання [PERSON] з повернення сум позики, не були виконані. У зв`язку з чим позивач звернувся 18 березня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року, яке залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.07.2020 р., позовні вимоги [PERSON] задоволено частко та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15.10.2012 р. у розмірі 675 000 доларів США, 00 центів, що становить 18 960 750, 00 грн., пеню у розмірі 675 000 доларів США, 00 центів, що становить 18 960 750, 00 грн.; заборгованість за договором позики від 19.09.2014 року у розмірі 79 958 Євро, що складає 2 599 434, 58 грн., заборгованість у розмірі 12 453 доларів США, 00 центів, що складає 349 804, 77 грн., пеню у розмірі 79 958 Євро, що складає 2 599 434, 58 грн., пеню у розмірі 12 453 доларів США, 00 центів, що складає 349 804, 77 грн., упущену вигоду у розмірі 53 971 доларів США, 65 центів, що складає 1 754 618, 34 грн., упущену вигоду у розмірі 29 586 доларів США, 90 центів, що складає 831 096, 02 грн.; заборгованість за договором позики від 26.03.2015 року у розмірі 280 250 доларів США, 00 центів, що складає 7 872 222, 50 грн., пеню у розмірі 280 250 доларів США, 00 центів, що складає 7 872 222, 50 грн., упущену вигоду у розмірі 126 112 доларів США, 50 центів, що складає 3 542 500, 12 грн. На думку позивача, шлюбний договір укладений у період настання для відповідача [PERSON] строку виконання зобов`язань за договорами позики у вигляді погашення заборгованості, тому цей правочин повинен ставитися під сумнів та має ознаки фраудаторного правочину, оскільки метою його вчинення є уникнення звернення стягнення на нерухоме майно та зниження платоспроможності відповідача. Шлюбний договір не може використовуватись сторонами з метою уникнення сплати боргу чи виконання судового рішення. Крім того, на момент укладання шлюбного договору діяла заборона на вчинення дій, спрямованих на відчуження у будь-який спосіб нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , однак незважаючи на таку заборону був укладений шлюбний договір, на підставі якого майно в подальшому вибуло з власності [PERSON] та зареєстровано за колишньою дружиною - [PERSON] . Отже, оскаржуваний шлюбний договір, як вважає позивач, був укладений не з метою поділу майна, а з метою подальшого відчуження квартири, а тому шкодить інтересам кредитора, тобто відповідачі «вжили право на зло». Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Звертає увагу, що у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська вже перебувала аналогічна справа, предметом розгляду якої було визнання недійсним правочину. За результатами розгляду цієї справи було відмовлено позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Так, Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 200/12775/17-ц була надана оцінка спірним правовідносинам, та вказано, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що метою шлюбного договору є саме відчуження нерухомого майна, що свідчить про його удаваність, є помилковим. При цьому посилання судів на накладення ухвалою суду обтяження на спірну квартиру, є безпідставним, оскільки поділ майна подружжя не ставиться у залежність від обтяжень майна і не є його відчуженням. Вважає, що підстави позову відпали, оскільки квартира давно не перебуває у власності [PERSON] , хоча й перейшла їй в порядку поділу майна подружжя по спірному шлюбному договору. З огляду на те, що предмет спору у справі № 932/6048/21 та № 200/1546/19 є аналогічними, тому існують підстави для закриття провадження у справі. Позивач цілеспрямовано не повідомив суд про задоволення своїх вимог, надавши неактуальні документи на підтвердження підстав позову, тому такі дії є зловживання правами. З наведених підстав відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Справа перебувала у провадженні судді Лукінової К.С. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2021 року позовна заява була залишена без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали. 19.08.2021 року недоліки позовної заяви були усунуті. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалами Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2021 року відмовлено у задоволені клопотання адвоката Лагунова П.В. про залучення третьої особи; відмовлено у задоволенні клопотань [PERSON] про закриття провадження у справі та про відкладення підготовчого засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2021 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2021 року відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Лукінової К.С. У зв`язку із закінченням строку відрядження судді Лукінової К.С. справа згідно протоколу автоматизованого розподілу від 13 грудня 2021 року передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2022 року справа прийнята у провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2022 року задоволено клопотання [PERSON] та залучено до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи. Судом було задоволено клопотання про відкладення судового засідання, подане 06.04.2022 року. У задоволенні клопотання про відкладення судового засідання, яке подано 21.04.2022 року суд відмовив, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів поважності причин неявки. Відповідач був присутній в іншому судовому засіданні, а саме 23.03.2022 року. Позовні вимоги не визнав та пояснив, що є підстави для закриття провадження у справі, оскільки Верховний Суд вже надавав свою оцінку з приводу дійсності оскаржуваного договору. Проти залучення правонаступника заперечував. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд вважає, що оскільки відповідач та його представник неодноразово брали участь у справі, подавали клопотання, а відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, є можливим провести розгляд справи та ухвалити рішення у відсутність відповідачів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 10 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., за реєстр. № 2077 (а.с. 5). Відповідно до п. 1.4. шлюбного договору спільною сумісною власністю подружжя є будь-яке майно, що придбане (побудоване) подароване подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу або майно набуте подружжям під час шлюбу та зареєстроване на ім`я обох або одного з них, зокрема, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або спадкування, майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, житло, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу внаслідок його приватизації, а саме наступне нерухоме та рухоме майно: квартира [ADDRESS] . У разі розірвання шлюбу, незалежно від ініціативи чоловіка або дружини, квартира [ADDRESS] , переходить у особисту приватну власність дружину. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.11.2015 року № 47705678, відповідач [PERSON] набув право власності на означену квартиру на підставі договору дарування серія та номер р. № 864 бланк НАО 671371, виданий 16.11.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. (а.с. 10). Суд вказує, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Зазначена норма є імперативною, та не може мати договірного регулювання, тобто майно, яке набуте одним із подружжя за час шлюбу на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю одного із подружжя. Оскільки [PERSON] набув право власності на квартиру за договором дарування, то ця квартира залишається його особистою приватною власністю. Отже, поділу підлягає лише майно, яке належить подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності виходячи з принципу рівності часток за умови відсутності іншої домовленості між ними або шлюбного договору. Майно, яке належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності, не може бути предметом шлюбного договору, оскільки не підлягає поділу між подружжям. Однак, воно може бути предметом інших цивільно-правових договорів, зокрема, договорів дарування, купівлі-продажу, найму (оренди) тощо, які подружжя можуть укладати між собою на підставі ч. 1 ст. 64 СК України. Однак сторони у шлюбному договорі відступили від нормативних положень ст. 57 СК України, та вказали, що квартира має статус спільного майна подружжя, тому п. 1.4. шлюбного договору суперечить ст. 57, 61, 63 СК України. Судом також встановлено, що 15 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстр. № 1370. Відповідно до змісту цього договору [PERSON] передав, а [PERSON] отримала позику у розмірі 184 000, 00 Євро та 690 000 доларів США, 00 центів. Згідно п. 2 названого договору позики, [PERSON] зобов`язалась повернути позику у строк не пізніше 15 квітня 2013 року. Факт укладення договору позики та передання коштів підтверджено також розпискою (а.с. 25). Згідно додаткової угоди від 25 квітня 2014 року, сторони виклали п. 1 договору позики у новій редакції та вказали суму позики 660 000 доларів США, 00 центів зі строком повернення до 15 липня 2014 року. Згідно додаткової угоди від 19 вересня 2014 року, сторони домовились викласти п. 1 договору позики у новій редакції та вказали суму позики у розмірі 705 000 доларів США, 00 центів та визначили строк повернення згідно графіку (а.с. 27). Крім того, 19 вересня 2014 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. за реєстр. № 786. За цим договором [PERSON] була надано позика у розмірі 96 160 Євро та 129 250 доларів США, зі строком повернення до 28 грудня 2014 року (а.с. 31). Факт укладання договору та передання коштів підтверджено розпискою (а.с. 32). Відповідно до додаткової угоди № 1 до вказаного договору позики, сторони погодились змінити п. 1, 2 договору позики та встановили суму позики у розмірі 101 330 Євро, 00 євро центів, та 140 250 доларів США, 00 центів. Пункт 2 викладено у новій редакції та встановлено графік повернення позики з кінцевою датою повернення не пізніше 30 червня 2015 року (а.с. 33). Згідно додаткової угоди № 2 від 02.10.2015 року, до договору позики за реєстр. № 786, сторони домовились викласти у новій редакції п. 1, 2 вказаного договору позики та змінити суму позики до розміру 79 958 Євро, 00 євро центів, та 77 625 доларів США, 00 центів та викласти п. 2 у новій редакції, встановивши строк повернення позики до 31 грудня 2015 року. Крім того, 26 березня 2015 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстр. № 201. За змістом п. 1 договору, позикодавець надав позичальнику позику у розмірі 343 750 доларів США, 00 центів, зі строком повернення не пізніше 30 листопада 2015 року (а.с. 35). Отже, між позивачем та [PERSON] протягом жовтня 2012 р. - березня 2015 року укладено низку договорів позики. 02 жовтня 2015 року між [PERSON] , який діє від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON] укладено договір переведення боргу, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстр. № 637. Відповідно до п. 1.1. цього договору, первісний боржник ( [PERSON] ) переводить борг за Договорами позики, укладених між первісним боржником та кредитором ( [PERSON] , а новий боржник - [PERSON] приймає на себе зобов`язання за договорами позиками з усіма додатковими угодами та змінами до них, а саме: -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 15.10.2012 року, за реєстр. № 1370, розмір зобов`язання 675 000 доларів США, 00 центів, зі строком виконання зобов`язання - не пізніше 31 грудня 2015 року; -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 19.09.2014 р., за реєстр. № 786, розмір зобов`язання 79 958 Євро, 00 євро центів та 77 625 доларів США, 00 центів, зі строком виконання зобов`язання - не пізніше 31 грудня 2015 року; -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 26.03.2015 р., за реєстр. № 201, розмір зобов`язання 280 250 доларів США, 00 центів, зі строком виконання - не пізніше 31 грудня 2015 року. Відтак, 02.10.2015 року [PERSON] став новим боржником перед кредитором [PERSON] , за вищевказаними договорами позики, на загальну суму 1 032 875 доларів США, 00 центів та 79 958 Євро, 00 євро центів. Вказані зобов`язання відповідачем не були виконані, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся 18 березня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором позики від 26.03.2015 року. 31 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 15.10.2012 р. 22 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 19.09.2014 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2018 року були об`єднані в одне провадження цивільні справи за вказаними позовами [PERSON] до [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені частково та стягнуто [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15.10.2012 р. у розмірі 675 000 доларів США, 00 центів, що становить 18 960 750, 00 грн., пеню у розмірі 675 000 доларів США, 00 центів, що становить 18 960 750, 00 грн.; заборгованість за договором позики від 19.09.2014 року у розмірі 79 958 Євро, що складає 2 599 434, 58 грн., заборгованість у розмірі 12 453 доларів США, 00 центів, що складає 349 804, 77 грн., пеню у розмірі 79 958 Євро, що складає 2 599 434, 58 грн., пеню у розмірі 12 453 доларів США, 00 центів, що складає 349 804, 77 грн., упущену вигоду у розмірі 53 971 доларів США, 65 центів, що складає 1 754 618, 34 грн., упущену вигоду у розмірі 29 586 доларів США, 90 центів, що складає 831 096, 02 грн.; заборгованість за договором позики від 26.03.2015 року у розмірі 280 250 доларів США, 00 центів, що складає 7 872 222, 50 грн., пеню у розмірі 280 250 доларів США, 00 центів, що складає 7 872 222, 50 грн., упущену вигоду у розмірі 126 112 доларів США, 50 центів, що складає 3 542 500, 12 грн. Станом на момент розгляду справи № 932/6048/21 вказане рішення суду не виконано, доказів виконання відповідачем не надано. В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомив, що він був обізнаний про те, що існує така заборгованість, знав про те, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було відкрито провадження у цивільній справі про стягнення з нього заборгованості. Вказує, що шлюбний договір уклав з дружиною, діючи при цьому з метою розподілу майна, і не мав на меті завдати шкоди інтересам кредитора. Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 26 листопада 2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу від Римською А.В., за реєстр. № 2161, первісний кредитор - [PERSON] передає новому кредиторові - [PERSON] права вимоги, що належать первісному кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги, що належать первісному кредитору і стає новим кредитором за договорами позики від 15.10.2012 року, за реєстр. № 1370, від 19.09.2014 р., за реєстр. № 786 та від 26.03.2015 р., за реєстр. № 201. Відтак, [PERSON] стала новим кредитором [PERSON] та набула статусу позивача по даній справі внаслідок процесуального правонаступництва. Згідно ч. 2 ст. 55 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Представник позивача вважає, що оскаржуваний шлюбний договір укладався не з метою досягнення реальних правових наслідків у вигляді встановлення правового режиму майна подружжя у разі його розподілу, а з метою унеможливлення звернення стягнення на квартиру, що належить відповідачу [PERSON] , оскільки відповідач розумів, що є боржником і йому загрожує стягнення цієї заборгованості за договорами позики, оскільки він добровільно таку заборгованість не погасив. На думку представника позивача дії відповідача не були добросовісними, а правочин має ознаки фраудаторності, тобто вчинений на шкоду інтересам кредитора (вжито «право на зло»). Надаючи оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В судовій практиці існує поняття «фраудаторного правочину». Нормативного визначення цей термін не має, проте за загальним змістом являє собою правочин, який направлений на шкоду кредитору. Так, у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 р. по справі № 755/17944/18 сформульовано висновок щодо конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі, яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа), ціну (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Суд констатує, що шлюбний договір від 10 липня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , поєднує у собі всі три елементи, які притаманні фраудаторним правочинам. 1) Так, суд враховує часовий проміжок, коли було укладено договір, а саме 10 липня 2017 року. У цей період кредитор [PERSON] активно почав звертатися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовами до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики. Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2017 року було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним договору позики. З 18 березня 2016 року справа про стягнення заборгованості вже перебувала у провадженні суду, а у період з 31 жовтня 2017 року по 22 грудня 2017 року [PERSON] подав ще 2 позови до суду про стягнення заборгованості з [PERSON] . Отже, на цей період припадає активізація судового процесу щодо стягнення існуючої заборгованості з [PERSON] . Відповідач, розуміючи, що кредитор почав активні дії з метою стягнення заборгованості, і розуміючи, що така заборгованість дійсно існує та підтверджена відповідними договорами позики, тобто ймовірність її стягнення є високою, почав вживати заходи з метою зниження своєї платоспроможності та унеможливлення звернення стягнення на будь-яке ліквідне майно. Саме у цей період було укладено оскаржуваний шлюбний договір, за яким подружжя надало квартирі, яке є виключно особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки набута за договором дарування, статусу спільного сумісного майна подружжя, що випливає з п. 1.4. шлюбного договору. У шлюбному договорі було визначено, що у разі розірвання шлюбу спірна квартира переходить у особисту приватну власність дружини відповідача - [PERSON] . Судом встановлено, що майже одразу після укладення шлюбного договору один із подружжя звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділу майна. Так, оскаржуваний договір укладено 10 липня 2017 року, а звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу мало місце 01 серпня 2017 року (справа № №200/12775/17), тобто через 21 день після укладення шлюбного договору. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, а в порядку поділу майна визнано право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] - за [PERSON] . Основною підставою для визнання права власності на квартиру за [PERSON] в порядку поділу майна, став шлюбний договір від 10 липня 2017 року. Отже, суд вважає, що оскаржуваний шлюбний договір укладений саме у той час, коли боржник усвідомлював, що його майно, зокрема, квартиру, можуть примусово реалізувати для погашення існуючого боргу. На думку суду, дії відповідача [PERSON] не можна визнати добросовісними. Тому укладання шлюбного договору мало на меті не визначення правового режиму майна подружжя чи його розподілу у разі розірвання шлюбу, а уникнення звернення стягнення на належну відповідачу квартиру. Суд встановив одну із ознак фраудаторного правочину - момент вчинення правочину. 2) Суд також враховує, що договір укладено, на той час, з близьким родичем - дружиною, коли шлюб ще не було розірвано. Посилання в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2017 р. про розірвання шлюбу, на те, що з 15.01.2017 року сторони проживають окремо, не завадило укласти шлюбний договір на вкрай невигідних умовах для [PERSON] . Так, суд звертає увагу, що за шлюбним договором [PERSON] фактично погодився передати належну йому квартиру у приватну власність дружині. При цьому квартира є винятково вартісним і ексклюзивним майном, оскільки розташована у одному із центральних районів м. Дніпро та має загальну площу 266 кв.м., житлову 193,9 кв.м. Натомість у шлюбному договорі майже не встановлено рівноцінних зобов`язань дружини [PERSON] . Отже, у суду є обґрунтовані сумніви в добросовісності передання такого майна у особисту власність колишній дружині. Наведена обставина також свідчить про те, що метою шлюбного договору було уникнення майнової відповідальності, що свідчить про фраудаторність цього правочину. В судовому засіданні на питання суду, чому відповідач уклав шлюбний договір саме на таких умовах, чіткої відповіді не було надано. 3) Що стосується ціни договору, то в даному випадку він є безоплатним для сторін, тобто найменш обтяжливим з точки зору сплати обов`язкових платежів, витрат на оформлення договору. В подальшому такий розподіл майна був формально легалізований рішенням суду про розподіл майна, однак це не спростовує висновку суду про фраудаторність правочину, оскільки у наявності є всі ознаки недобросовісності відповідача. Отже, наведені обставини у сукупності свідчать про те, що сторони шлюбного договору, вчиняючи оскаржуваний правочин, мали на меті не реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором, а намагалися запобігти зверненню стягнення на належне [PERSON] майно, оскільки останній розумів, що при такій критичній сумі заборгованості перед [PERSON] , державний чи приватний виконавець буде мати повне право звернути стягнення на все належне відповідачу майно, в тому числі й коштовне і вартісне, зокрема, автомобілі, квартири, нежитлові приміщення тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] діяв на шкоду майновим інтересам кредитора [PERSON] , а отже «вжив право на зло». Верховний Суд у Постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 наголосив, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Не допускаються також дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто суд в кожному конкретному випадку має виходити з презумпції дійсності правочину, якщо не встановлено зворотне. Одночасно з цим, Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Беручи до уваги встановлені обставини, суд вважає, що шлюбний договір від 10.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., за рестр. № 2077, укладений між [PERSON] та [PERSON] , суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, зокрема, майновим інтересам кредитора [PERSON] , як правонаступника [PERSON] , тому суд визнає такий договір недійсним. Доводи відповідача про те, що Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 200/12775/17-ц було підтверджено, що метою шлюбного договору не було саме відчуження майна, і це не може свідчити про його удаваність, судом не приймаються. Так, відповідно до приписів ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В даному випадку суд дійсно не вбачає ознак того, що даний правочин є удаваним, однак судом встановлено зовсім інші підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним. Незважаючи на те, що договір не є удаваним, і сторони намагались надати цьому договору формальних ознак законного (легітимного) правочину, суд вбачає наявність елементів фраудаторного правочину, тобто шлюбний договір вчинений на шкоду інтересам кредитора, за умов, коли [PERSON] загрожувало стягнення істотної суми заборгованості. Стосовно доводів відповідача про те, що квартира давно не перебуває у власності [PERSON] і позивач звернув стягнення на цю квартиру, суд вказує, що у даному спорі досліджується питання законності шлюбного договору та відповідності його вимогам ст. ст. 13, 203, 204, 215 ЦК України. Факт подальшого відчуження квартири на користь третіх осіб, правового значення для даного спору не має. З приводу внесення квартири до статутного капіталу, звернення на неї стягнення [PERSON] , суд не приймає такі доводи, оскільки відповідач не надав жодного доказу, що кредитор задовольнив свої вимоги за рахунок звернення стягнення на квартиру. Такі твердження відповідача є лише припущеннями. Посилання відповідача на те, що відносно квартири було встановлено обтяження у вигляді заборони відчуження, однак у Постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року вказано, що це не є перешкодою для реєстрації права власності за [PERSON] , не стосується даного спору, оскільки предметом судового розгляду не є правовірність вчинення реєстраційних дій, а ставиться під сумнів підстави набуття права власності на квартиру за [PERSON] та відчуження її з метою уникнення звернення стягнення. Суд вказує, що дійсно сам шлюбний договір не є підставою для набуття права власності відповідачкою на спірну квартиру, оскільки зі змісту цього договору не вбачається дій, спрямованих на відчуження квартири, а лише встановлений правовий режим спільного сумісного майна. Проте суд додатково акцентує увагу, що сторони закріпили в оскаржуваному договорі положення, згідно з яким квартиру, яка була виключно особистою власністю [PERSON] , віднесли до спільної сумісної власності подружжя, хоча особиста приватна власність не підлягає розподілу між подружжям (ні за законом, ні за договором). В подальшому такий шлюбний договір став підставою для «узаконення» розподілу, і рішенням суду було визнано право власності на особисте приватне майно чоловіка за дружиною. Наведені обставини можуть бути підставою для перегляду судового рішення про розірвання шлюбу та поділу майна за нововиявленими обставинами. Одночасно з цим, визнання недійсним правочину з ознаками фраудаторності не ставиться в залежність від того, чи вибуло майно саме за цим договором, оскільки такий договір може мати проміжний характер і встановлювати лише правовий режим майна подружжя. Проте судом встановлено, що шлюбний договір від 10 липня 2017 року вчинено на шкоду інтересам кредитора, оскільки в даному випадку цей договір був передумовою оформлення права власності на іншу особу (близького родича), тобто виведення майна з під можливого стягнення. Доводи відповідача про те, що є підстави до закриття провадження у справі, є необґрунтованими, тому що у даній справі збігаються сторони і предмет спору, однак позов заявлений з інших підстав, а саме з підстав фраудаторності оскаржуваного правочину. Тому судом правомірно продовжено розгляд справи та ухвалено рішення. Всі інші доводи відповідача не спростовують висновків суду. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність визнати шлюбний договір від 10.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., за рестр. № 2077 та укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved