Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер його дядько [PERSON] , який проживав в [ADDRESS] (бувшого Жовківського району Львівської області) в будинку, який згідно відомостей погосподарської книги Липницької сільської ради по с. Йоничі, станом на 30.06.1990 року відносився до колгоспного типу двору, головою якого значився саме померлий і проживав один. При житті [PERSON] склав заповіт, яким все належне йому на день смерті майно заповів позивачу. Вказав, що про спадкування після смерті [PERSON] позивач звернувся до Рава-Руської державної нотаріальної контори, однак йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкування із-за відсутності правовстановлюючого документу на ім`я померлого на спадкове майно. Просив визнати його право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок в [ADDRESS] загальною площею 47,0 кв.м, житловою 19.5 кв.м., допоміжна - 27,5 кв.м. Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений, однак ним надіслано заяву про визнання позовних вимог і розгляд справи у відсутності представника. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні було досліджено наявні в матеріалах справи письмові докази. З виписки з погосподарської книги Липницької сільської ради народних депутатів село Йоничі станом на 30.06.1990 року та копії довідки № 850 від 03.09.2021 року, виданої виконавчим комітетом Рава-Руської міської ради, вбачається, що станом на 30.06.1990 року за адресою [ADDRESS] числився житловий будинок [PERSON] , тип двору колгоспний, голова двору [PERSON] (проживав сам). З копії заповіту від 10.06.2016 року вбачається, що [PERSON] все своє майно заповів позивачу. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . З довідки № 5388 від 05.10.2021 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року в КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» на житловий будинок [ADDRESS] , реєстрація права власності не проводилась. З копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що загальна площа такого 47,0 кв.м, житлова - 19.5 кв.м., допоміжна - 27,5 кв.м. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.02.2022 року вбачається, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок після смерті [PERSON] , у зв`язку із тим, що заявником не надано необхідні правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно, яке підлягає реєстрації. Дослідивши та проаналізувавши в сукупності всі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.112 ЦК УРСР (в редакції, чинній на 14.04.1991 року) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР (в редакції, чинній на 14.04.1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.п. «а», «б», «г» п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору. Згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24.06.1983 року із змінами, внесеними згідно постанови ПВС України №13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року передбачено, що правила ст.563 ЦК про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 р. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Судом встановлено, що станом на 30.06.1990 року за адресою [ADDRESS] числився житловий будинок [PERSON] , тип двору колгоспний, голова двору [PERSON] (проживав сам), що підтверджується випискою з погосподарської книги Липницької сільської ради народних депутатів село Йоничі станом на 30.06.1990 року та копією довідки № 850 від 03.09.2021 року, виданої виконавчим комітетом Рава-Руської міської ради. Спадщина після померлого [PERSON] відкрилась [INFO] , тому до даних правовідносин слід застосовувати відповідні правила Цивільного кодексу України 2003 року. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 1216-1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. При встановленні кола спадкоємців, які прийняли спадщину, суд бере до уваги копію заповіту від 10.06.2016 року, з якого вбачається, що [PERSON] все своє майно заповів позивачу. Позивач звернувся до нотаріуса для прийняття спадщини за заповітом, однак нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок після смерті [PERSON] , у зв`язку із тим, що заявником не надано необхідні правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.02.2022 року. Таким чином встановлено, що позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Доказів того, що будь-які інші спадкоємці з часу відкриття спадщини у 2021 році вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , суду не надано. За таких обставин позовні вимоги потрібно задовольнити повністю. Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи немає.

Outcome: approved