Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~Відповідачка [PERSON] у судові засідання, які призначалися на 09.12.2021р., 27.01.2022р., 22.02.2022р., 23.03.2022р., 28.04.2022р., будучи належним чином сповіщена, не явилась, про причину неявки суд не сповістила, була попереджена, що на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки, справа буде розглянута у її відсутності на підставі даних, що є в матеріалах справи. Відзиву на позов не надала. Представник позивача [PERSON] - адвокат Урум А.Д. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути без його участі. Згідно із ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із цими обставинами суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.10.2020р. (за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку); копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] . Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі договору дарування від 29.03.2004р. № 725 позивачу [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] . Інша Ѕ частина вищевказаного житлового будинку належить відповідачці [PERSON] (колишній дружині позивача). Житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] складається з наступних приміщень: №1 тамбуру площею 2,8 кв.м.; №2 коридору площею 9,70 кв.м.; № 3 житлової кімнати площею 10,90 кв.м.; №4 тамбуру площею 2,00 кв.м.; №5 нежитлового приміщення площею 2,50 кв.м.; № 6 кухні площею 11,90 кв.м.; №7 житлової кімнати площею 11,60 кв.м.; №8 санвузлу площею 3,00 кв.м.; №9 житлової кімнати площею 11,60 кв.м.; № 10 житлової кімнати площею 10,90 кв.м. Як зазначив позивач, в даний час у спірному житловому будинку мешкають: відповідачка, їх спільний неповнолітній син - [PERSON] , 2006 р.н.; співмешканець відповідачки [PERSON] . Сам позивач мешкає окремо по [ADDRESS] . Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 08.02.2017р. шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязнені стосунки, відповідачка не визнає права позивача на володіння ним належною йому частиною будинку, право на користування належною йому частиною нерухомості, взагалі не впускає позивача у будинок, одноособово, самостійно і безперешкодно користується спільним майном подружжя. Подібна позиція відповідачки суперечить тому, що будинок згідно правовстановлюючих документів належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, дії відповідачки порушують право власності позивача. З метою усунення порушення прав позивача, він звернувся до суду із позовом, яким просить визначити порядок користування спільним житловим будинком та, з урахуванням того, що з відповідачкою проживає неповнолітня дитина, просить виділити йому у користування наступні приміщення будинку: №1 тамбур площею 2,8 кв.м.; №9 житлову кімнату площею 11,60 кв.м.; № 10 житлову кімнату площею 10,90 кв.м.; гараж літ. Г площею 29,75 кв.м.; вбиральню літ. Д площею 3,3 кв.м., - а всього приміщень загальною площею 58,35 кв.м., з них житлових приміщень загальною площею 22,50 кв.м.. У користування [PERSON] позивач просить виділити наступні приміщення будинку: [ADDRESS] житлову кімнату площею 10,90 кв.м.; №4 тамбур площею 2,00 кв.м.; №5 нежитлове приміщення площею 2,50 кв.м.; льох площею 16,0 кв.м.; № 6 кухню площею 11,90 кв.м.; №7 житлову кімнату площею 11,60 кв.м.; №8 санвузол площею 3,00 кв.м.; сарай літ. Б площею 9,4 кв.м. - а всього приміщень загальною площею 67,3 кв.м., з них житлових приміщень загальною площею 22,50 кв.м. Також, позивач просить приміщення - №2 коридор площею 9,70 кв.м. і інші нежитлові приміщення залишити у спільному користуванні сторін у справі (співвласників нерухомості). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє належне підтвердження і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року , закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника\~\~володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом, який власник вважає прийнятним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у\~статті 317 Цивільного кодексу України. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Позов не був заявлений про розподіл майна в натурі,\~стаття 358 ЦК\~\~регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Згідно\~ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути обмежений в користуванні своїм житловим приміщенням.\~Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ст.383 ч.1 ЦК України, ст.150 Житлового кодексу Української РСР). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Суд зауважує, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту прав, який призведе до реального поновлення прав позивача. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Виходячи з вищенаведеного, з урахуванням того, що сторони у справі являються співвласниками житлового будинку із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] , тобто кожному з них належить по Ѕ частині вищевказаного домоволодіння, а також того, що сторони не можуть у добровільному порядку безперешкодно, за взаємною домовленістю користуватися належним їм житловим будинком, з метою збереження права власності кожного зі співвласників нерухомості, суд вважає можливим задоволення позовних вимог позивача та погоджується із варіантом визначення порядку користування житловим будинком, запропонованим позивачем в повному обсязі (будь-якого іншого варіанту визначення порядку користування житловим будинком відповідачкою не запропоновано, відзиву на позов не надано). Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки згідно позовних вимог позивач просив понесені судові витрати залишити за ним, суд не стягує судовий збір з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved