Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-12 00:00:00

Позивач у травні 2019 року звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 24 жовтня 2019 року, просить зняти арешт з нежилих приміщень № 1, 2, 3, 4 загальною площею 21,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 15 вересня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках ВП № 44734514, номер запису про обтяження 29365944 від 24.09.2014. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] є власником нежилих приміщень № 1, 2, 3, 4 загальною площею 21,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 08 серпня 2007 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). 25 квітня 2008 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу нежилого приміщення з [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. Разом з тим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2009 року у справі № 2-3378/2008, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26.05.2009, вищезгаданий договір купівлі-продажу визнано недійсним. На підставі свідоцтва про право власності, виданого 08 серпня 2007 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва, та рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2009 року державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Гавриленко О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44528713 від 11.12.2018, згідно з яким здійснено запис про право власності № 29369122, згідно з яким [PERSON] є одноосібним власником вказаних нежилих приміщень. Позивач дізнався, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 15 вересня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках ВП № 44734514 було накладено арешт на належні [PERSON] нежитлові приміщення, при цьому зазначено, що особа, майно/права якої обтяжується, є [PERSON] . Адвокатом Білоцькою А.В. було направлено адвокатський запит від 25 лютого 2019 року № 1-022019/25-022019 Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з вимогою надати копії матеріалів виконавчого провадження № 44734514 щодо боржника [PERSON] . Листом Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 01 березня 2019 року № 09.1-1021 було повідомлено, що у зв`язку з тим, що особа, в інтересах якої діє адвокат, не є стороною виконавчого провадження, надати будь-яку інформацію не є можливим. Позивач стверджує, що в телефонній розмові працівник Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області повідомила адвоката Білоцьку А.В., що виконавче провадження № 44734514 знаходилося на виконанні у відділі, проте станом на 01 березня 2019 року виконавче провадження закінчено. [PERSON] наголошує, що ніколи не відчужував, не передавав у користування або іншим чином не наділяв [PERSON] будь-якими правами щодо володіння, користування або розпорядження нежилими приміщеннями № 1, 2, 3, 4 загальною площею 21,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у справі, котрі складаються з суми сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 263 грн. З огляду на вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Також разом з позовною заявою позивач подав клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати у Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області матеріали виконавчого провадження № 44734514. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 05.11.2019, також відповідачу і третій особі було направлено копію позовної заяви із додатками. Згідно зі зворотнім поштовим повідомленням поштове відправлення третій особі вручено 24 лютого 2020 року. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року витребувано у Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області матеріали виконавчого провадження № 44734514. Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області не надав суду матеріалів виконавчого провадження № 44734514. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. З точки зору цивільного законодавства до прав, що підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, належні суб`єктам цивільного права, що входять до змісту їх правоздатності. Таким чином, цивільне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, з урахуванням норм ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Також відповідно до п. 2 згаданої постанови пленуму позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що [PERSON] є власником нежилих приміщень № 1, 2, 3, 4 загальною площею 21,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 08 серпня 2007 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). 25 квітня 2008 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу нежилого приміщення з [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. Разом з тим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2009 року у справі № 2-3378/2008, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26.05.2009, вищезгаданий договір купівлі-продажу визнано недійсним. На підставі свідоцтва про право власності, виданого 08 серпня 2007 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва, та рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 січня 2009 року державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Гавриленко О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44528713 від 11.12.2018, згідно з яким здійснено запис про право власності № 29369122, згідно з яким [PERSON] є одноосібним власником вказаних нежилих приміщень. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 15 вересня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках ВП № 44734514 було накладено арешт на належні [PERSON] нежитлові приміщення, при цьому зазначено, що особа, майно/права якої обтяжується, є [PERSON] . Накладення арешту на майно підтверджується інформаційною довідкою № 155854067 від 11.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Адвокатом Білоцькою А.В. було направлено адвокатський запит від 25 лютого 2019 року № 1-022019/25-022019 Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з вимогою надати копії матеріалів виконавчого провадження № 44734514 щодо боржника [PERSON] . Листом Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 01 березня 2019 року № 09.1-1021 було повідомлено, що у зв`язку з тим, що особа, в інтересах якої діє адвокат, не є стороною виконавчого провадження, надати будь-яку інформацію не є можливим. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Таким чином, наявність арешту майна порушує права позивача, як власника на власний розсуд розпоряджатися та користуватися своїм майном. Суд методом пошуку в Автоматизованій системі виконавчого провадження встановив, що дані стосовно виконавчого провадження № 44734514 в системі відсутні. З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що у суду відсутні докази перебування на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавчого провадження № 44734514, суд дійшов висновку про задоволення позову. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору при зверненні до суду. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн. Разом з тим суд констатує, що позивач не надав будь-яких доказів здійснення ним витрат на професійну правничу допомогу, тому у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Outcome: partial