Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про відшкодування фактичних витрат в порядку регресу, вказуючи на те, що 29.11.2017 року між відповідачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» (надалі - Банк) укладено кредитний договір № 212118 (надалі - «Кредитний договір»). Відповідно до умов Кредитного договору Банк надав Відповідачеві кредит у сумі 39 285,00 грн., зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,99% річних, з кінцевим строком повернення до 28.11.2020, а позичальник (Відповідач) зобов`язаний належним чином використати та повернути в передбачені Кредитним договором строк кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі. Відповідно до договору добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 від 01.12.2018 (надалі - «Договір страхування»), укладеного між АТ «Ощадбанк» та ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.», останнє приймає на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами Договору страхування, виплатити АТ «Ощадбанк» страхове відшкодування. Страховим випадком за Договором страхування є факт первинного (першого у часі) виникнення збитків у страхувальника АТ «Ощадбанк» внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальниками понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором, з будь-яких причин. З 28.01.2019 відповідач не виконував свої зобов`язання за Кредитним договором внаслідок чого в нього виникла заборгованість по тілу кредита - в сумі 9 039,57 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед АТ «Ощадбанк» з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом понад шістдесят календарних днів, настав страховий випадок. За результатами розгляду заяви про настання страхового випадку, яку отримано від АТ «Ощадбанк», ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» складено страховий акт та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування. Платіжними дорученнями № 17579 від 27.06.2019 ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ » виплатило АТ «Ощадбанк» страхове відшкодування по зобов`язанням відповідача в сумі 9 039,57 грн. Відповідно до ст. 993 ЦКУ, ст. 27 Закону України «Про Страхування» до страховика який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. На підставі ст. 993 ЦКУ та ст. 27 Закону України «Про Страхування» до ТДВ «С «Ю.ЕС.АЙ.» перейшло право вимоги до Відповідача на виплачену суму. Між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» (Первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Новий кредитор) укладено договір № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021. Відповідно до вищезгаданого договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за укладеними договорами добровільного страхування кредитів (п.2.1, пп. 1.1.3). Боржники - особи, які відповідальні за завдання матеріальних збитків, за фактом настання яких Первісний кредитор визнав завдані матеріальні збитки страховим випадками та здійснив страхові виплати/страхові відшкодування на користь страхувальника по укладеному договору добровільного страхування кредитів (п.п. 1.1.1 вищезгаданого договору). Перелік Боржників, до яких Новий кредитор має Права вимоги на визначену суму, зазначені в Реєстрі прав вимог, що наведені в Додатку 1 до Договору № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021. З метою досудового врегулювання спору позивачем надіслано відповідачу претензію № 10014.03.19-1 від 08.06.2021. В процесі переговорів відповідач відмовився сплачувати заборгованість посилаючись на довідку АТ «Ощадбанк» від 28.08.2019 про відсутність претензій до відповідача. Однак, в АТ «Ощадбанк» немає та не може бути претензій до відповідача так як ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» (Первісним кредитором) 27.06.2019 оплачено 9 039,57 грн. страхового відшкодування (заборгованість по кредитному договору №212_118 від 29.11.2017) по зобов`язанням відповідача. Станом на дату подання цієї позовної заяви відповідачем не відшкодовані фактичні витрати в порядку регресу, що вимусило позивача звернутися до суду з даним позовом, в якому вона просить суд стягнути з відповідача фактичні витрати в порядку регресу відповідно до договору добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 від 01.12.2018 в сумі 9039,57 грн. та судовий збір. В судове засідання сторони не з`явилися. Надали заяви з проханням розглянути справу у їх відсутність. 11.11.2021 р. на адресу суду надійшов відзив від відповідача, в якому він навів наступне. Вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Щодо стягнення заборгованості з відповідача 9039 грн. 57 коп. позивач вказує не всі платежі, які були ним здійснені, а також деякі платежі, в виписці за рахунками виконавця значно менше ніж у платіжних квитанціях, які додані до даного відзиву. Так в виписці за рахунками, відповідно до якого сформована ціна позову, не зазначено таких квитанцій, щодо сплати відповідачем на рахунок 26206038686314: 04.12.2018 року на суму 1000 грн. 00 коп. квитанція №6999818815; 29.12.2018 року на суму 2000 грн. 00 коп. квитанція №9224933915; 27.02.2019 року на суму 600 грн. 22 коп. квитанція №5461716215; 27.03.2019 року на суму 1000 грн. 00 коп. квитанція №9474677015; 29.03.2019 року на суму 1500 грн. 00 коп. квитанція №032726915; Всього на суму 6100 грн. 00 коп. Також сплачені відповідачем грошові кошти значно більші ніж вказано у виписці за рахунками у відповідні дати: 11.12.2018 року позивачем сплачено 2000 грн. квитанція № 0049906515, натомість у виписці вказана сума становить 233,56 грн. Різниця становить 1766 грн. 44 коп. 21.12.2018 року відповідачем сплачено 200 грн. квитанція № 4526767115, натомість у виписці вказана сума становить 130,78 грн. Різниця становить 69 грн. 22 коп. 12.11.2018 року відповідачем сплачено 1600 грн. квитанція № 7067171915, натомість у виписці вказана сума становить 248,50 грн. Різниця становить 1351 грн. 50 коп. 16.01.2019 року відповідачем сплачено 780 грн. квитанція № 5388051015, натомість у виписці вказана сума становить 714,30 грн. Різниця становить 65 грн. 70 коп. Всього різниця склала 3252 грн. 86 коп. Представник позивача вказує у своєму позові, що між позивачем і третьою особою був укладений договір №01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021 року відповідно до умов якого позивач став новим кредитором, а тому набув право вимоги на зазначену у позові суму. Проте, відповідача не було повідомлено про зміну кредитора в зобов`язанні. Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦКУ якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тому відповідач вважає, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем і третьою особою. 03.11.2021 року представник третьої особи АТ «Ощадбанк» надіслав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що 29.11.2017 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 212 \~ \~ \~ \~ 118. 01.12.2018 між АТ «Ощадбанк» та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» укладено договір добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286. Предметом вказаного договору є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону та пов`язанні зі збитками внаслідок неповернення/неповного повернення позичальниками Кредитів (в тому числі їх частини) та або несплатою/неповною сплатою нарахованих за ними процентів, що передбачені кредитними договорами. Внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за Договором у останнього виникла заборгованість, яка 27.06.2019 була погашена товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» в сумі 9039,57 грн згідно з умовами договору добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 від 01.12.2018. Таким чином, у зв`язку із страховим відшкодуванням Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» заборгованості [PERSON] перед акціонерним товариством «Держаний ощадний банк України» в розмірі 9039.57 грн, останній не має заборгованості перед АТ «Ощадбанк» за договором про споживчий кредит №212 118 від 29.11.2017. Від позивача 23.11.2021 року надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наголошував на тому, що долучені до відзиву ксерокопії квитанцій неналежної якості, а тому є сумнівним доказом. Також у відповіді на відзив позивач зазначив про відправлення відповідачу 09.06.2021 року претензії повідомлення про наявність боргу по кредитному договору та переходу права вимоги по цій справі до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.», яку відповідач отримав 11.06.2021 року відповідно до трекінгу з веб-сайту Укрпошти. 30.11.2021 року відповідач надіслав до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначив наступне. У відповіді на відзив позивач вказує, що квитанції неналежної якості є сумнівним доказом. Проте позивач не обґрунтовує сумнівності даних доказів. Відповідачем до суду було надано оригінали квитанцій зазначених у його відзиві на позовну заяву. Більше того відповідно до п. 1.1.14 договору споживчого кредиту № 212 118 від 29.11.2017 року визначено поточний рахунок для обслуговування - це відкритий відповідачем у банку поточний рахунок № [NUMBER] для здійснення розрахунково касового обслуговування Позичальника, в тому числі обслуговування Кредиту. Згідно п. 3.3.1 договору будь який платіж за цим договором вважається погашеним з моменту зарахування відповідної суми на внутрішній рахунок банку В наданих відповідачем квитанціях призначення платежу є «поповнення поточного рахунку готівкою на рахунок № [NUMBER] ». Таким чином, на переконання відповідача дані квитанції підтверджують своєчасну та ПОВНУ оплату ним боргових зобов`язань. Також зазначає, що роздруківка з рахунку позичальника, яка надана третьою особою належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем. Тобто кредитор міг виключити чи додати у роздруківку будь-яку редакцію, щоб створити найбільш сприятливі для задоволення позову умови. Відповідач вважає, що з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні платежі відповідача, роздруківка з рахунку позичальника на думку відповідача не може розцінюватися як безумовний доказ наявності заборгованості, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Представник позивача вказує у своєму запереченні, що відповідачу стало відомо 09.06.2021 року, що між позивачем і третьою особою був укладено договір №01-05 про відступлення права вимоги (цесїї) від 20.05.2021 року, відповідно до умов якого позивач став новим кредитором, а тому набув право вимоги на зазначену у позові суму. Відповідач цього не заперечує. Він стверджує, що на момент здійснення ним платежів по договору споживчого кредиту №212 112 від 29.11.2017 року його не було повідомлено про зміну кредитора в зобов`язанні. Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦКУ якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тому відповідач вважає, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем і третьою особою. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. За змістом ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Так, згідно ст.ст. 207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. У ст.ст. 516, 517 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора. Зокрема визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. В данному випадку, з наданих позивачем та третьою особою на підтвердження вимог документів неможливо проаналізувати та розрахувати наявність заборгованості відповідача перед первісним кредитором, а саме АТ «Ощадбанк», на момент виникнення страхового випадку в наслідок якого ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» сплатила кредитну заборгованість. Суду надана ксерокопія заяви АТ «Ощадбанк» від 23.04.2019 року про настання страхового випадку згідно договору добровільного страхування кредитів у зв`язку з невиконанням позичальником [PERSON] понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми Кредиту. У заяві зазначено дату виникнення заборгованості за договором 28.01.2019 року і дату настання страхового випадку 29.03.2019 року. В той же час відповідач [PERSON] надав суду оригінали квитанцій про зарахування коштів на кредитний рахунок в тому числі 27.02.2019 року на суму 600 грн. 22 коп. квитанція №5461716215; 27.03.2019 року на суму 1000 грн. 00 коп. квитанція №9474677015; 29.03.2019 року на суму 1500 грн. 00 коп. квитанція № 032726915. Надана позивачем виписка по рахункам виконавця (а.с. 13-18), не дає можливості пере провірити врахування сплачених відповідачем сум в рахунок погашення заборгованості та ставить під сумнів факт настання вищеописаного страхового випадку. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). З огляду на викладене та враховуючи те, що суду не надано належних доказів на підтвердження заборгованості відповідача по кредитному договору, не надано розрахунків такої заборгованості, наявність якої відповідач не визнає, а також приймаючи до уваги те, що позивач не спростував доводів відповідача про неврахування сплачених ним сум за наданими суду квитанціями, вимоги позивача задоволенню не підлягають із зазначених підстав. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог суд відповідно до ст. 141 ЦПК Украї-ни відмовляє у стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed