Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

27 січня 2020 року позивач звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, вимоги якого в подальшому було зменьшено, та згідно редакції від 27.01.2022 року просила суд стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) компенсацію за порушення аторських прав у розмірі 80 мінімальних заробітних плат, що складає 377\~840,00 грн. (триста сімдесят сім тисяч вісімсот сорок гривень у 2020 році). Свої вимоги мотивувала тим, що у лютому 2017 року вона виявила факти продажу відповідачем контрафактних товарів, за попереднім розміщенням їх графічних зображень в базах даних веб-вузлів, поширення гіпер-посилань на веб-ресурсах-без її дозволу як автора та без виплати їй авторської винагороди та зазначені імені автора суб`єктом електронної комерції відповідачем, як суб`єктом електронної комерції на публічному торговому майданчику. У якості доказів позивач надала компакт-диск, на якому в PDF форматі зберігаються зображення авторських творів, авторські права, на які, як стверджує позивач, належать [PERSON] . Зображення авторських творів, за твердженням позивача, були скопійовані з інтернет-сторінок, які належать відповідачу, на підтвердження чого на тому ж диску збережені інтернет-посилання на відповідні сторінки. Також, позивачем надано копію висновку судового експерта від 12 квітня 2019 року. Висновком надано відповідь на питання належності авторських на збірку творів та окремі її частини позивачу. Таким чином, позивач вважає що було порушено її авторське та інтелектуальне право, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Кочко В.К., який ухвалою від 03.02.2020 року відкрив провадження у справі. За клопотанням позивача, ухвалами Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.02.2020 року та від 07.04.2020 року було витребувано інформацію про автора оголошень за інтернет-посиланнями, власників сайтів, на яких можливо розміщувались оголошення та власників номерів телефонів, які як стверджує позивач були розміщені під оголошеннями. В ході розгляду справи ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.06.2020 року замінено відповідача володільця облікового запису "інтернет-магазин "UKROPTMARKET 7 км" на належного відповідача [PERSON] . В подальшому, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.06.2020 року справу передано за підсудністю на розгляд до Київського районного суду м.Одеси. Матеріали цивільної справи надійшли до суду 06 липня 2020 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 07 липня 2020 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від18листопада 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано дії [PERSON] , у частині недозволеного використання об`єктів авторського права позивача: "Збірка творів " «Концептуальна колекція декоративних нагрудних металевих значків та прикрас з елементами української символіки « [INFO] » ". Значок "Прапор двоколірний з Тризубом жовтого та блакитного кольору", Значок "Прапор двоколірний з Тризубом малинового та чорного кольору", Значок "Оригінальна авторська конфігурація у вигляді стилізованого сердечка 14x15 мм", шляхом продажу за веб-адресами: https://bigl.ua/p123919483-znachok-zaklyopke-05h06; [INFO] в інтернет-магазині "UKROPTMARKET 7 км" - протиправними, що призвели до порушення авторського та інтелектуального права [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), компенсацію урозмірі 80 мінімальних заробітни хплат, що складає 377840 грн (триста сімдесят сім тисяч вісімсот сорок гривень). Стягнуто з [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) - судовий збір у розмірі - 840,80 грн. 21 грудня 2020 року представник відповідача по справі [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив суд скасувати заочне рішення від 18.11.2020 року по справі 509/396/20 і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 02.02.2021 року вказану заяву було задоволено, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2020 року скасовано та призначено справу для розгляду в порядку спрощеного провадження на 22.02.2021 року. В ході судового засідання, яке відбулось 22.02.2021 року, представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив постановити ухвалу про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про порушення авторського права та стягнення компенсації у зв`язку з неоплатою позивачем судового збору під час подання вказаного позову. Ухвалою суду від 22.02.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про порушення авторського права та стягнення компенсації було залишено без руху у зв`язку з не відповідністю вимогам частини 4 статті 177 ЦПК України. 05.03.2021 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про усунення недоліків, в якій вона просила вважати виправленими недоліки та постановити ухвалу щодо звільнення позивача від можливих судових витрат. Ухвалою суду від 22.03.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про порушення авторського права та стягнення компенсації було залишено без розгляду. Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач [PERSON] оскаржила її в Одеському апеляційному суді. Постановою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року скасовано, справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду. Скасовуючи ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року, Одеським апеляційним судом було зазначено, що суд першої інстанції, розглядаючи клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору та відмовляючи у його задоволенні повинен був продовжити строк на усунення недоліків, а не одразу залишати позовну заяву без розгляду, адже у позивача не було можливості усунути зазначені недоліки з урахуванням прийнятого в оскаржуваній ухвалі відповідного процесуального рішення за клопотанням про звільнення від сплати судового збору. Матеріали справи повернуті до суду 11 січня 2022 року та передано судді Куриленко О.М. Ухвалою суду від 14.01.2022 року було продовжено позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків до 28 січня 2022 року, однак, не пізніше п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали. 27.01.2022 року позивач [PERSON] на електронну адресу суду надіслала заяву про усунення недоліків, в якій просила розглядати позов за зменшеним обсягом позовних вимог, а саме: стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) компенсацію за порушення аторських прав у розмірі 80 мінімальних заробітних плат, що складає 377\~840,00 грн. (триста сімдесят сім тисяч вісімсот сорок гривень у 2020 році). Крім того, позивачем до заяви про усунення недоліків було надано роздруківку з карткового рахунку про сплату судового збору у розмірі 2\~952,29 гривень з урахуванням сплаченого судового збору в розмірі 840,80 гривень. Ухвалою суду від 31.01.2022 року клопотання позивача [PERSON] про прийняття заяви про зменшення позовних вимог було задоволено. Прийнято до провадження суду заяву [PERSON] про зменшення позовних вимог в редакції від 27.01.2022 року. 02 лютого 2022 року позивач звернулась до суду з клопотанням, в якому просила провести судове засідання у режимі відеоконференції, забезпечення проведення судового засідання доручити Новокаховському міському суду Херсонської області. Ухвалою суду від 23.02.2022 року у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про проведення судових засіданнь в режимі відеоконференції було відмовлено. 20 квітня 2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив представника відповідача Адвоката Андебури А.І., в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав недоведеності позовних вимог. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, його представник [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно п. 12 та п.42 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5 суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. При вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об`єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об`єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об`єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. Отже, при розгляді справ даної категорії позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, що викладена, зокрема у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж.К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v.SWEDEN»), наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості твердження заявника, вимога заявника заслуговує довіри». Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В якості документу, що, за твердженням позивача, встановлює авторське право [PERSON] на зображення значків, які відповідач без згоди правоволодільця розмістив в інтернет-магазині, позивач надала копію свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір «Збірку творів «Концептуальна колекція декоративних нагрудних металевих значків та прикрас з елементами української символіки «Сучасний український значок» № 57907 від 29.12.2014 року, а також збірку фото та творів фото живопису «Український Ренесанс», які розміщувались на її власному сайті (а.с. 48-63). Крім того, позивачем долучено висновок експерта № 31-01 від 12.04.2019 року (а.с. 64-108), згідно якого судовий експерт підтвердив що: 1) складові частини збірки творів під назвою « [INFO] з елементами української символіки « [INFO] » (власну назву творів у тому числі) об`єктами інтелектуальної власності автора [PERSON] , є окремими частинами твору, які можуть використовуватися самостійно; 2) твір під назвою « [INFO] « [INFO] » (коротка назва « [INFO] ») оригінальним та таким, що створений творчою працею автора [PERSON] . Надаючи оцінку вказаним доказам, судом враховане застереження судового експерта (а.с. 67), який зазначив, що вся надана на дослідження інформація прийняти ним як достовірна та спеціально не перевірялась. Іншими доказами достовірність інформації позивач не підтверджує. Також, судом враховано, що наданий висновок не відповідає на питання чи є надані позивачем графічні зображення значків, наведені, як докази незаконного їх розміщення відповідачем (а.с. 19, 20, 23, 24, 27, 28) ідентичними тим, які входять в збірку творів, право на яку має позивач, на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 29.12.2014 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 29.12.2014 року та висновок експерта № 31-01 від 12.04.2019 року не підтверджують права власності на графічні зображення значків, що, як стверджує позивач, були незаконно розміщені відповідачем, оскільки зазначені документи можуть підтверджувати права на певні об`єкти авторського права, але вони не підтверджують порушення прав позивача у даному випадку. Під час дослідження програмних атрибутів, зафіксованих позивачем файлів формату *PDF, наданих в оригінальному вигляді в додатках 1, 2, 3.1, 3.2 на компакт-диску, судом встановлено наступне. Компакт-диск містить графічні зображення та іншу контактну інформацію продавця на сайті, а також інтернет-посилання [INFO] ; [INFO] ; [INFO] , долучені також в паперовому вигляді до позовної заяви (а.с. 18-47) та описані в тексті позову. Оригінальність зафіксованих позивачем файлів формату *PDF не може бути встановлена судом, у зв`язку з відсутністю спеціальних знань. Крім тверджень позивача, його оригінальність не підтверджена будь-якими іншими доказами. Під час перевірки інтернет-посилань, інформація, зафіксована позивачем у файлах формату *PDF не відображається. Вказані обставини також підтверджені постачальником інформаційно-телекомунікаційних систем ТОВ «УАПРОМ», під час огляду компакт-диску, що відображено у інформації наданій у відповідях від 06.03.2020 року та від 27.05.2020 року (а.с. 187, 245). З урахуванням вказаного, суду, надаючи оцінку, наданим позивачем доказам, не вдалося перевірити, чи розміщував відповідач графічні зображення, авторські права на які можуть належати позивачу. Доказів зафіксованих фактів продажу позивачем не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності неправомірних дій відповідача, заподіяння позивачу шкоди та причинного зв`язку між цими елементами, позивачем не надано достатніх доказів порушення [PERSON] її авторських прав, що має бути безумовною підставою для стягнення компенсації з відповідача. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом тривалого розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed