Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

18 листопада 2021 року, представниця [PERSON] адвокат Слободянюк В.О. звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, зменшити (змінити) розмір аліментів, встановлених рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.04.2016 року про стягнення з [PERSON] на користь на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів його місячного заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 29.03.2016 року і до повноліття дітей - на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів його місячного заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.11.2021 р. і до повноліття дитини, мотивуючи це набуття повноліття старшим сином [PERSON] , [INFO] , а також фактом народження у нього у новому шлюбі з [PERSON] малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка також перебуває на його утриманні, тобто через зміну його матеріального та сімейного стану, що є підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на двох дітей, один з яких є вже повнолітнім. Позивач та його представниця в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримали свій позов, який просили задовольнити та слухати справу за їхньою відсутності (а.с. 81). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду письмові пояснення, в яких просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав її скрутного матеріального становища, існування боргу позивача по сплаті аліментів на дітей та пені, а також заяву з проханням про слухання справи за її відсутністю (а.с. 56-57,77,79). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV (606-14) «Про виконавче провадження» - він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд встановив, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 19.04.2016 р., з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] , шлюб з якою був розірваний заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 24.03.2016 р. (набрало законної сили 13.04.2016 р.) - стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів його місячно заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 29.03.2016 р. і до повноліття дітей (а.с. 17). 14.07.2016 р. на виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.04.2016 р. було видано виконавчий лист (а.с. 18-19). На виконанні в Овідіопольському районному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/1084/16, виданого 14.07.2016 року Овідіопольським районним судом Одеської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів його місячно заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 29.03.2016 року і до повноліття дітей. Так, у зв?язку з набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення передумов для посилення захисту прав дитини на належне утримання» внесено зміни до ст. 182 СК України, якими встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В позові йдеться, що на сьогодні позивач не в змозі платити визначений судом розмір аліментів, а саме 1/3 частин всіх його доходів на двох дтей, оскільки старший син [PERSON] , [INFO] досяг повноліття [INFO] та в новому шлюбі у позивача народилася малолітня донька [PERSON] , [INFO] , тобто у позивача змінився сімейний стан (а.с. 9,11). Позивач та відповідачка є батьками неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується їхніми свідоцтвами про народження (а.с. 9,10). За приписами ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Таким чином, після досягнення старшою дитиною повноліття, аліменти на утримання іншої дитини (дітей) стягуються в розмірі рівної половини частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Проте, станом на теперішній час державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС, з липня 2020 року здійснювалось стягнення з позивача (платника аліментів) на користь відповідачки [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів його місячно заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На думку суду, у відповідності до ч. 3 ст. 183 СК України після досягнення сином [PERSON] повноліття [INFO] - аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] мали б стягуватися в розмірі рівної половини частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, тобто в розмірі 1/6 частини всіх видів його місячно заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. При цьому для збільшення або зменшення розміру аліментів достатньо однієї з вказаних обставин, наприклад, зміни сімейного стану. Позивач після досягнення повноліття старшим сином [PERSON] , [INFO] , і надалі продовжував сплачувати аліменти в присудженому судом розмірі та надав старшому сину у користування квартиру належну йому на праві власності за адресою [ADDRESS] , в якій син проживає і по теперішній час (а.с. 23-38). Позивач після стягнення з нього рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.04.2016 р. аліментів на дітей [PERSON] та [PERSON] створив нову сім?ю з [PERSON] , в шлюбі з якою народилася малолітня донька [PERSON] , [INFO] , яка разом з дружиною та її донькою від колишнього шлюбу перебувають у нього утриманні (а.с. 11-13). Відтак, з народженням дочки [PERSON] як платника аліментів на утримання старших дітей змінився сімейний стан, тобто він став батьком трьох дітей, та зі збільшенням кількості утриманців, відповідно, змінився матеріальний та сімейний стан. Таким чином суд вважає, що підстави для стягнення з позивача аліментів в розмірі 1/3 частини від всієї частини його доходів відпали у зв?язку з досягненням повноліття старшим сином [PERSON] , [INFO] , а також у зв?язку з народженням доньки у другому шлюбу, у позивача змінився сімейний стан. Отже, у позивача, як платника аліментів, змінився сімейний стан, збільшилась кількість осіб, яких він за законом зобов?язаний утримувати, що відповідно положень ч. 1 ст. 192 СК України є підставою для зменшення розміру аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та з огляду на наявність третьої дитини [PERSON] , [INFO] , що з огляду на вимоги ч. 3 ст. 183 СК України, а саме у зв?язку з досягненням повноліття старшим сином - є підставою для визначення розміру аліментів в розмірі рівної половини частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, тобто в розмірі 1/6 частини всіх видів його місячно заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилання відповідачки у своїх письмових поясненнях, як на підставу відмови у задоволенні позову на своє скрутне матеріальне становище - не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, а тому судом до уваги не приймається. Нібито існування боргу позивача по сплаті аліментів на дітей та пені, про які йдеться у письмових поясненнях відповідачки спростовується матеріалами справи, зокрема, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.11.2021 р., яким була надана оцінка про відсутність боргу позивача по сплаті аліментів, який, хоча і затримкою, був сплачений позивачем, що стало підставою для ухвалення рішення про стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів у сумі 6413 грн., доказів несплати якою позивачем не було надано відповідачкою (а.с. 61-67). Таким чином, беручи до уваги вимоги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, вимог Законів, зокрема ст.ст. 182,183,192 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при визначення (в даному випадку зменшення) розміру аліментів, враховуючи набуття повноліття старшою дитиною, на яку стягуються аліменти і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2022 року становить 2618 грн., з 1 липня - 2744 грн., з 1 грудня - 2833 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Outcome: approved