Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-17 00:00:00

У серпні 2021р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» у якому просила суд: - визнати несправедливим та недійсним пункт 1 (б) розділу «Умови споживчого кредиту» Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501209525 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25.11.2019р. та додатку №1 до Угоди про надання кредиту «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування; - стягнути з АТ «Альфа-Банк» на свою користь грошові кошти в розмірі 47953.25 грн. в рахунок сплаченої нею комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування. Обґрунтовуючи свої вимоги, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач вказує, що 25.11.2019р. між нею та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №501209525 з обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 85250 грн. під 18.99% річних, строком на 36 місяців. Разом із тим пунктом 1 (б) вказаного кредитного договору визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування. Комісійна винагорода за обслуговування кредиту складає 2.25% від суми кредиту. Позивач наполягає, що такий обов`язок позичальника по сплаті комісії за обслуговування кредиту є несправедливим та незаконним, адже кредитний договір не містить належного обґрунтування щомісячної комісії за обслуговування кредиту, а саме що входить в цю послугу, тим більше, що сума яка нарахована банком за таке обслуговування майже дорівнює загальній сумі, яку позивач отримала в кредит та більш як у двічі перевищує розмір відсотків. Отже, на думку позивача, вказаним кредитним договором встановлено непропорційно велику суму комісії за обслуговування кредиту, що є несправедливими умовами, які передбачені ст.. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, посилаючись на норми ст. 216 ЦК України позивач вважає, що в даному випадку підлягають до застосування наслідки визнання недійсним пункту 1 (б) розділу «Умов споживчого кредиту» №501209525 в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування шляхом стягнення з відповідача зайво сплачених позивачем коштів, які остання сплачувала на виконання умов договору до визнання їх недійсними та які становлять 47953.25 грн.. У вересні 2021р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову та вказував, що позивач, підписавши Анкету-заяву, Оферту, Додаток №1, Паспорт споживчого кредиту, та отримавши від банку Акцепт, які складають у сукупності кредитний договір, погодилася з умовами кредитування, а банком, до підписання кредитного договору було надано позивачу в письмовій формі уся інформація про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, в тому числі, плата за обслуговування кредиту, а тому позивач абсолютно чітко могла усвідомити всі умови кредитування, в тому числі і розмір комісії. Крім того, до даних правовідносин не можуть застосовуватись норми ЗУ «Про захист прав споживачів» на які посилається позивач, адже 10.06.2017р. набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування», яким прямо передбачена можливість банкам передбачати у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які позичальник зобов`язаний сплатити банку, крім того, статтями 2, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність`також прямо передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Таким чином дії відповідача є законними, а позивачем не доведено недобросовісності в діях АТ «Альфа-Банк» і невідповідність нормам законодавства умов договору про надання кредиту. Також відповідач вказує, що на підставі ст.. 15 ЗУ «Про споживче кредитування» позивач мала змогу протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору без пояснення причини, проте остання своїми правом не скористалася та протягом тривалого часу користувалася кредитними коштами, що свідчить про явне зловживання нею своїми правами. За таких підстав відповідач вважає, що даний позов поданий не з метою захисту порушених прав, а з метою часткового уникнення зобов`язань перед відповідачем. У вересні 2021р. позивач надала до суду відповідь на відзив, у якому вказувала, що позивач добросовісно та у повному обсязі виконує свої зобов`язання перед відповідачем та не оскаржує сам кредитних договір, а лише його положення, що порушують права позивача, оскільки зазначена умова договору не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності. Так ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. При цьому перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Плата за послуги, які надаються банком позичальнику повинна бути розумною та пропорційною, відповідати обсягу та характеру виконаної банком роботи під час надання такої послуги. Разом із тим за умовами оспорюваного пункту договору розмір комісії у цілому становить 69052.68 грн., в той час як загальний розмір відсотків за користування кредитом складає 27231.71 грн. Отже, договором встановлено непропорційно велику суму комісії за обслуговування кредиту, яка майже дорівнює сумі тіла кредиту та більш як у двічі перевищує розмір відсотків, що вочевидь є несправедливою умовою. Що стосується строку звернення позивача до суду із вказаним позовом, то позивач вказує, що свобода договору надає право споживачу відмовитись від укладення договору про надання споживчого кредиту або відкликати згоду на укладення такого договору, однак вона не звільняє банк від обов`язку укладати правочин відповідно до вимог актів цивільного законодавства, в тому числі, з урахуванням вимог законодавства про захист прав споживачів. Крім того, законодавством України встановлено строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права, що відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 21.07.2021р. у справі №335/13202/18. Ухвалою від 12.08.2021 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження\~з викликом сторін. Позивач скерувала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив, надав до суду відзив на позовну заяву, будь-яких клопотань чи заяв до суду не направляв. Таким чином, оскільки відповідач належно повідомлений про час та місце розгляду справи, суть позовних вимог, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи заочно на підставі ухвали суду від 18.04.2022 року. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 25.11.2019 року [PERSON] прийняла пропозицію (акцепт) на укладання угоди про надання кредиту №501209525, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії з АТ "Альфа Банк" на умовах строковості, зворотності та платності, який надано на споживчі цілі, строком на 3 роки Згідно з п. 1 договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: за обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ. Відповідно до додатку № 1 до угоди про надання кредиту №501209525від 25.11.2019 року, яким є графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Так, розрахунком сукупної вартості передбачено повернення кредиту в розмірі 85250 грн., процентів за користування кредитом в розмірі 27231.71 грн., платежі за розрахунково-касове обслуговування 69052.68 грн., реальна процентна ставка 76.61 %, загальна вартість кредиту 181534.39 грн. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палата Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відповідно до ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції чинній на момент укладення спірного кредитного договору) банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції на час укладення оспорюваного договору), договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. У своїй постанові по справі №766/8096/20 від 07.04.2021р. Верховний Суд, за аналогічних обставин, дійшов висновку, що з огляду на вказані положення законодавства України, чинного на час укладення оспорюваного договору, суд не заперечує право банку встановлювати комісії та інші платежі за додаткові, супутні послуги кредитодавця (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно), що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Разом із тим до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті З ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Так встановивши в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту, відповідач не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови підпункту б) пункту 1 кредитного договору є несправедливими. Дослідивши матеріали даної справи та вивчивши аргументи сторін, суд вважає, що відсутність законодавчо встановленої заборони встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту не може бути підставою для встановлення умов договору, які є явно несправедливими, оскільки сплата комісії «за обслуговування кредиту» в розмірі більшому ніж встановлені банком відсотки, яка сплачується в твердій сумі щомісячно, незалежно від здійснених погашень вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Оспорюваний пункт договору «за обслуговування кредиту» відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором. Без опису в чому полягає надана послуга, при тому, що договором передбачено, що за переказ коштів, та приймання готівки на рахунки Банку сплачується ще й комісійна винагорода, яка передбачена тарифами банку. А тому, вказана умова, на думку суду, є несправедливою та такаю, що всупереч принципу добросовісності має істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Так наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг із розрахунково-касового обслуговування, за які встановлена вказана комісія. Надаючи відзив АТ "Альфа-Банк" посилалося на те, що обсяг послуг по розрахунково-касовому обслуговуванню кредитної заборгованості, що надаються Банком клієнту зазначений у додатку до договору про банківське обслуговування фізичних осіб, однак, належного роз`яснення таких витрат, за які встановлена вказана комісія суду надано не було. При цьому відповідно до положень статті 81 ЦПК У країни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Так позовна вимога про виключення з графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту, реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, що є додатком № 1 до Угоди про надання кредиту №501209525 від 25.11.2019р. «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від визнання недійсним підпункту «б» пункту 1 угоди. За таких\~підстав до\~вказаних правовідносин\~підлягає застосуванню\~положення \~ч.\~1\~ст.\~216\~ЦК України,\~а саме\~недійсний правочин\~не створює\~юридичних наслідків,\~крім тих,\~що пов`язані\~з його\~недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, із Акціонерного товариства «Альфа Банк» на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачені нею на виконання підпункту «б» пункту 1 розділу угоди про надання кредиту № 501209525, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25.11.2019 року комісійну винагороду за обслуговування кредиту у сумі 47953.25 гривень. Оскільки позов задоволено частково, то судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь держави в пропорційному до задоволених вимог розмірі, що буде відповідати вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial