Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд до [PERSON] про стягнення витрат на утримання майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 21.01.1990 року по 02.09.2018 року перебувала зареєстрованому шлюбі з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 06.09.2018. Під час шлюбу сторонами було набуто у власність житловий будинок, вказаний будинок оформлений на праві власності за позивачкою, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.12.2007 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований в ньому та фактично проживає, однак не приймає участі в його утриманні, комунальні послуги сплачує тільки позивачка. Так, за сплату комунальних послуг будинка станом на день звернення до суду нею сплачено суму 53063,90 гривень, що підтверджується інформацією про оплату комунальних послуг, яка була надана місцевим обчислювальним центром. Просила суд стягнути з відповідача [PERSON] кошти на утримання будинку, який знаходииться за адресою: [ADDRESS] в сумі 26531,95 грн., а також судові витрати в сумі 908 грн. судового збору і 5000 грн. витрат на правничу допомогу. Ухвалою судді від 04.10.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 18 ). 16 грудня 2021 року за вх. № 62216 судом отримано заяву, підписану [PERSON] , в якому останній просив залишити позовну заяву без розгляду мотивуючи тим, що у позивачки відсутні належним чином підтверджені докази їхньої не сплати коштів на утримання будинку, не додатні квитанції в підтвердження. А також щодо вимог компенсації позивачці витрат на стягнення судового збору та надання правової допомоги не визнає, оскільки договір про надання правової допомоги не містить інформації, про те, що [PERSON] є представником чи учасником адвокатського об`єднання «Преміум сервіс» з яким уклала угоду про надання правової допомоги позивачка ( а. с. 30 ). Представник позивача в судове засідання не з`явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти заочного рішення не заперечує Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися без поважних причин, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна довідка доставку SMS повідомлення. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Отже, відповідач завчасно був повідомлений про час, дату та місце слухання справи. Заяв та клопотань з боку відповідача щодо відкладення розгляд справи до суду не надходило, а тому судом згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалено заочне рішення. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.10.2021 року житловий будинок по [ADDRESS] , належить на праві сумісної власності позивачу та відповідачу.(а. с. 51-53). В судовому засіданні встановлено, що на даний час в даному житловому приміщенні зареєстрований позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та їхній син [PERSON] (а.с.36) Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами позивач наголошує на тому, що відповідач, як співвласник майна повинен нести витрати по утриманню майна на рівні з іншими власниками. Так як, останній ухиляються від зазначеного, позивач несе витрати за них двох. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Утримання будинків і прибудинкових територій полягає у забезпеченні експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року). Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання (Закон України «Про теплопостачання від 02 червня 2005 року) також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а і на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо). Отже, витрати на утримання будинку та прибудинкової території та витрати на опалення житла є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою за період з 01.10.2018 по 01.01.2021 року було сплачено комунальні послуги в сумі 53063,90 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи інформаційними довідками про сплату комунальних послуг з Луцького місцевого обчислювального центру ( а. с. 7-10 ). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, позивачем за вищевказані послуги перераховано 53063,90 гривень, що зазначено позивачем, то відповідач повинен відшкодувати позивачу понесені останньою витрати по утриманню майна у сумі 26531,95 грн. (1/2 частка відповідача в спільному майні ). Тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача коштів понесених на утримання будинку, є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач [PERSON] просила суд стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що позивачем дійсно було понесено витрати на правничу допомогу у загальному розмірі в сумі 5000 гривень, що підтверджується рахунком фактурою №15/03/20-1 від 15.03.2020 року ( а. с. 13 ), звітом про виконання договору про надання правничої допомоги за № 15/03/20-1 від 15.03.2020 року на суму 5000 грн. Тому, суд приходить до висновку, що понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень, понесення яких документально підтверджено, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. За такого рішення, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 908 грн. судових витрат, що складаються із судового збору та понесення яких документально підтверджується наявним платіжними дорученнями на вищезазначену загальну суму ( а. с. 1 ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved