Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-12 00:00:00

[PERSON] 21 січня 2022 року звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія «Укренерго» про визнання незаконним та скасування наказу № 1766-к від 10 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» та відповідно поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час відсторонення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з 10.08.2006 року працює в НЕК «Укренерго», на даний час на посаді провідного інженера групи протиаварійної роботи та технічного нагляду Західного територіального управління обслуговування мережі Дирекції експлуатації та розвитку мережі ПАТ НЕК «Укренерго». У період з 08.11.2021 по 08.12.2021 він перебував у відпустці. 09.12.2021 позивач опрацював всі документи, які надійшли на його корпоративну адресу електронної пошти за період відпустки та ознайомився із наказом ПАТ НЕК «Укренерго» № 673 від 18.11.2021 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19», листом про обов`язкову вакцинацію в «Укренерго» від 22.11.2021, повідомленням від 08.12.2021 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» - попередження про відсторонення від роботи в разі відсутності сертифікату, що підтверджує щеплення. Позивач не погоджується проходити обов`язкове щеплення, оскільки жодна із існуючих вакцин, які широко застосовуються для екстреного застосування на території України не пройшла повного циклу - всіх фаз клінічних досліджень, тому вплив на здоров`я та подальше життя людини на даний момент не відомі Також позивача зазначив, що «вказівка» від відповідача надійшла листом електронної пошти на особисту корпоративну скриньку від невідомої посадової особи і без підпису, з вимогами надати особисту інформацію щодо щеплення від COVID-19 та надіслати жовтий чи зелений сертифікати. Посадовою інструкцією провідного інженера та колективним договором ПАТ «НЕК «Укренерго» на 2020-2021 роки, не передбачено вимог щодо медичного втручання у організм позивача, зокрема обов`язкових щеплень проти COVID-19. Кодексом законів про працю України, на момент відсторонення позивача від роботи, не передбачено юридичних підстав зі сторони відповідача вимагати у нього обов`язкове щеплення проти COVID-19, позивач не брав на себе зобов`язань проходити періодичне щеплення проти COVID-19. Жодним діючим Законом України станом на 11.12.2021 року, тобто на момент відсторонення позивача від роботи, не було встановлено ані обов`язкового щеплення від COVID-19, ані процедури відсторонення від роботи такого працівника в разі його аргументованої відмови у використанні експериментальної вакцини, тому наказ про відсторонення є незаконним та підлягає скасуванню. У зв`язку з незаконним відстороненням позивача від роботи з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь період відсторонення. 23 лютого 2022 року позивач уточнив позовні вимоги в частині суми середнього заробітку станом на 03.03.2022 в сумі 58 043 грн. 52 коп. 07 квітня 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача зазначив, що позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними. Зазначені позивачем норми Конституції України не є абсолютними за своїм обсягом, а визначені нею права обмежуються правами інших людей і громадян. Позивача було ознайомлено з наказом шляхом направлення 18.11.2021 на особисту службову пошту наказу № 673 від 18.11.2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19». Вищезазначений наказ було видано на виконання вимог п. 41-6 постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» та з урахуванням наказу МОЗ України № 2393 від 01.11.2021. Вимоги про обов`язкову вакцинацію та відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 покликана убезпечити колег таких працівників, відвідувачів та інших осіб від ризику інфікування та подальшого поширення короновірусу. Будь яких документів, які б підтверджували протипоказання до проведення профілактичних щеплень, або довідок про від термінування вакцинації до моменту відсторонення та на сьогоднішній день позивачем не надано роботодавцю. Наслідком невиконання позивачем наказу № 673 від 18.11.2021 стало його відсторонення від роботи згідно наказу № 1766-к від 10.12.2021 з яким позивач належним чином ознайомлений. Також Кодекс законів про працю не містить вичерпного переліку підстав для відсторонення працівників, проте прямо визначає, що інші випадки відсторонення визначаються законодавством. Національним законодавством України допускається проведення обов`язкового профілактичного щеплення також проти інших хвороб, окрім зазначених у ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Відсторонення працівника від роботи у зв`язку із ухиленням від щеплення може здійснюватися на підставі прямої вказівки ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час відсторонення, то така вимога є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, а отже у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю незаконності наказу відповідача про відсторонення від роботи - підлягає відмові у повному розмірі. Крім того, позивачем невірно обраховано розмір середнього заробітку. Середньоденна заробітна плата позивача становить 1192 грн. 09 коп., а розмір стягнення за 56 днів становить 66 757 грн. 04 коп. На виконання вимог наказу МОЗ України № 380 від 25.02.2022 року НЕК «Укренерго» наказом № 226-к від 01.03.2022 зупинено дію наказу НЕК «Укренерго» № 1766-к від 10.12.2021, яким і було відсторонено позивача від роботи. Позивач допущений до роботи. 13 квітня 2022 року через електронну пошту та 15 квітня 2022 року засобами поштового зв`язку представник відповідача надіслав письмові пояснення по справі в яких зазначив, що офіційний документообіг та діловодство в НЕК «Укренерго» відбувається за посередництва через систему електронного документообігу СЕД АСКОД за допомогою корпоративної електронної пошти. Доведення наказу НЕК «Укренерго» № 673 від 18.11.2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19» до відома позивача електронним листом від 22.11.2021 надіслано на є офіційним ознайомленням з наказом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просили позов задоволити. Також повідомив суд, що з наказом № 673 від 18.11.2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19» він ознайомився після того як вийшов з відпустки, під час перебування у відпустці корпоративну пошту не перевіряв. З 01 квітня 2022 року його поновлено на роботі у зв`язку із зупиненням дії наказу НЕК «Укренерго» № 1766-к від 10.12.2021, яким його було відсторонено від роботи. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволені позову відмовити з підстав наведених у відзиві та у письмових поясненнях, також повідомив суду, що позивач з 01 квітня 2022 року поновлений на роботі, дію наказу НЕК «Укренерго» № 1766-к від 10.12.2021 зупинено. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З 10 серпня 2006 року позивач працює в ДП НЕК «Укренерго», з 16 липня 2021 року на посаді провідного інженера групи протиаварійної роботи та технічного нагляду Західного територіального управління обслуговування мережі Дирекції експлуатації та розвитку мережі ПАТ НЕК «Укренерго», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.24-29). З 08 листопада 2021 року по 08 грудня 2021 року позивач перебував у щорічній відпустці, що підтверджується наказом ПАТ НЕК «Укренерго» № 611-к/в/07 від 20.10.2021 року «Про надання відпустки» (а.с.35). 18 листопада 2021 року головою правління був виданий наказ №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19» (а.с.36-37). В наказі зазначено, що з 09.12.2021р. у зв`язку з набранням чинності наказу МОЗ України від 04.10.2021р. №2153, членам правління, директорам за напрямком, начальникам структурних підрозділів апарату управління НЕК «Укренерго», керівникам тер управлінь обслуговування мережі та відокремлених підрозділів, слід довести до відома всіх працівників НЕК «Укренерго», що вони підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, за відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичного щеплення (п.1 наказу). Отже, керівникам структурних підрозділів апарату управління НЕК «Укренерго» дано доручення про доведення до відома працівників зміст наказу. Всім працівникам, згідно цього ж наказу, слід було надати один з документів зазначені в п.2 наказу. Також, за результатом виконання наказу визначеній особі здійснити підготовку проекту наказу та вжити заходів щодо відсторонення працівників від роботи у встановленому законодавством порядку до усунення причин відсторонення від роботи у зазначених випадках (п.4.2 наказу). Вказаний наказ було доведено до відома позивача шляхом направлення копії наказу на корпоративну електронну пошту, доступ до якої є у позивача. Позивач стверджує, що із вказаним наказом він ознайомився 09 грудня, в перший робочий день після закінчення відпустки, тобто саме до 09 грудня 2021 року всім працівникам, в тому числі позивача, слід було надати один із документів визначених у п. 2 наказу № 673 від 18.11.2021 року. Представник відповідача стверджує, що із вказаним наказом позивач мав можливість та міг ознайомитись під час перебування у відпустці, оскільки мав доступ до електронної пошти. Наказ було направлено на електронну пошту22 листопада 2021 року. Копією роздруківки підтверджується, що наказ було первинно надіслано на електронну адресу позивача безпосереднім керівником ще 18 листопада 2021 року. Такий спосіб ознайомлення працівників із наказами представник відповідача вважає законним, оскільки це передбачено наказом НЕК «Укренерго» № 76 від 26 лютого 2020 року. Відповідно до п. 2 наказу НЕК «Укренерго» № 76 від 26 лютого 2020 року «Про оптимізацію внутрішньої документації», обмін внутрішньою інформацією, яка не потребує реєстрації, здійснюється засобами корпоративної електронної пошти НЕК «Укренерго». Електронна форма листа з використанням внутрішніх корпоративних електронних адрес є офіційною формою обміну інформацією. Також на електронну адресу позивача 22 листопада 2021 року надійшов лист, без підпис, з посиланням на наказ від 18.11.2021р., який є вимогою - абзац 5 листа (а.с.38), при цьому представник відповідача вказував, що саме цей наказ №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19» від 18.11.2021р. є організаційним та не повинен бути особисто вручений працівнику. Такі доводи представника відповідача є помилковими, оскільки по перше наказ зобов`язував керівника структурного підрозділу апарату управління НЕК «Укренерго» довести його до відома працівників, а працівників зобов`язував відповідно до 09.12.2021р. вчинити певну дію, а саме подати визначений в наказі (згідно пункту 2) один з визначених наказом документів, по друге цей наказ був підставою видачі оспорюваного наказу №1766-к про відсторонення позивача від роботи, за невиконання саме до 09.12.2021р. вимог визначених наказом №673 про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19. Також, наказ №76 від 26.02.2020р. (п.1) давав доручення керівникам в т.ч. структурних підрозділів апарату управління, визначити види внутрішніх документів, необхідних для функціонування підпорядкованих підрозділів, підготувати шаблони, маршрути проходження цих документів (із зазначенням прізвищ погоджувачів), та як вбачається з його змісту не стосувався всіх працівників щодо їх прав та обов`язків пов`язаних з умовами та оплатою праці тощо. За вимогами трудового законодавства про будь які зміни в організації праці чи обов`язку надати підтвердження вакцинації як в даному спорі слід ознайомити під розписку таких працівників, або в інший належний спосіб, що підтверджує таке ознайомлення. Крім того, вказаний наказ було надіслано позивачу під час його перебування у відпустці та в нього не було обов`язку під час перебування у відпустці перевіряти корпоративну електронну адресу. Із вказаного можна зробити висновок, що позивач не був належним чином ознайомлений із наказом №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19», оскільки в цей час перебував у відпустці та наказ було надіслано на електронну пошту, а не ознайомлено позивача особисто. Тому, в позивача не виникло обов`язку надати до 09 грудня 2021 року один із документів вказаних у п. 2 наказу №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19». Незважаючи на те, що позивач не був у встановленому законом порядку ознайомлений із наказом від 18 листопада 2021 року № 673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19» директор з управління персоналом 10 грудня 2021 року видає наказ № 1766-к «Про відсторонення від роботи», в тому числі позивача, з 11 грудня 2021 року (а.с.74-75). Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19. Стаття 46 Кодексу законів про працю України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наразі наказом МОЗ від 04.10.2021 року№2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов. Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинації для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про від термінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Позивач суду не надав доказів, що він має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації. Відповідач, видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства. Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ№ 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КзпП). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Між тим, такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує нате, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами,ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке: «306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19): «Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Але, в даній справі відповідач відсторонив позивача передчасно, без належного повідомлення позивача про необхідність обов`язкового щеплення, тому наказ № 1766-к від 10 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині, що стосується [PERSON] слід скасувати. Щодо вимоги позивача про поновлення на роботі, то така не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Позивач не був звільнений з роботи, а тільки відсторонений, тому вимога про поновлення на роботі є безпідставною та задоволенню не підлягає. Крім того, наказом Голови правління НЕК «Укренерго» №226-к від 01 березня 2022 року було зупинено дію наказу №1766-к від 10 грудня 2021 року до завершення воєнного стану в Україні. Позивачем та представником відповідача підтверджено, що позивача поновлено на роботі з 01 квітня 2022 року та йому знову нараховується і виплачується заробітна плата. Ще однією вимогою позивача є стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи за період з 13 грудня 2021 року по 03 березня 2022 року в розмірі 58 043 грн. 52 коп. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Водночас, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною після задоволення вимоги про скасування наказу про відсторонення. Зважаючи на те, що відсторонення позивача було без збереження заробітної плати, відповідно така йому не виплачувалась, то задовольняючи першу позовну вимогу слід також і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогул (відсторонення). Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (зі змінами та доповненнями). Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Так, відповідачем надано довідку про розрахунок середнього заробітку за жовтень-листопад 2021 року, водночас обидві сторони підтвердили, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 1192 грн. 09 коп. Позивачу не виплачувалась заробітна плата з 12 грудня 2021 року по 31 березня 2022 року, всього 75 робочих днів (75*1192,09=89 406,75). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час відсторонення за період з 11.12.2021р. по 31.03.2022р. за 75 робочих днів в сумі 89 406 грн. 75 коп. (з яких підлягає відрахуванню обов`язкові платежі та внески). Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимогу позивача про скасування наказу про відсторонення задоволено, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за цю вимогу в розмірі 992 грн. 40 коп. В задоволенні вимоги про поновлення на роботі відмовлено, тому судовий збір не стягується з відповідача. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача звільнено від сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку, тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 2481 грн. Позивачем зайво сплачений судовий збір, тому він вправі клопотати про повернення зайво сплаченого судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 46, 235 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»,

Outcome: partial