Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до відповідача, Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, визначивши третю особу на стороні відповідача - секретаря Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області Редько Г.С., в якій просить визнати незаконним та скасувати розпорядження секретаря Березівської сільської ради Редько Г.С. № 154-к від 28.09.2021 «Про вивільнення [PERSON] з роботи», поновити на посаді спеціаліста Березівської сільської ради та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 277 грн. з 29.09.2021 року по дату рішення. Після усунення недоліків, ухвалою Рокитнівського районного суду від 08.11.2021 року відкрито провадження за позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження на 14 годину 00 хвилин 14 грудня 2021 року . 22 листопада 2021 року позивачем долучено договір про надання правової допомоги. За письмовим клопотанням представника позивача, яке надійшло через канцелярію суду, судове засідання у справі у справі відкладено на 15 годину 17 січня 2022 року. У визначену дату не з`явилися представник відповідача, від якого не надійшло підтвердження про вручення виклику суду, а також третя особа. У судове засідання на 16 годину 14 березня 2022 року учасники не з`явились. Від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи за її позовом та з посиланням на воєнний стан, просила призначити судовий розгляд у першій половині дня. У судове засідання на 9 годину 30 хвилин 05 квітня 2022 року учасники не з`явились, про причини не повідомили; від представника позивача надійшло клопотання про неможливість прибути у судове засідання у зв`язку з участю у іншій справі. У судове засідання на 10 годину 00 хвилин 12 травня 2022 року від представника позивача надійшло клопотання про неможливість з`явитися у судове засідання з інших причин, інші учасники не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. З огляду на викладене, враховуючи клопотання позивача щодо призначення судових засідань у першу половину дня, а також клопотання представника позивача не призначати судовий розгляд у дні, в яких її представник задіяний в інших судових засіданнях, беручи до уваги характер спірних правовідносини, ту обставину, що розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження, з врахуванням вимог щодо розгляду цивільної справи вказаної категорії у стислі строки, оскільки вирішується питання щодо поновлення порушення трудових прав та кількість неявки учасників, суд у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України, дійшов до висновку про розгляд справи у відсутність сторін та за наявними у справі доказами. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, третя особа правом подати пояснення також не скористалась. 17 січня 2022 року через канцелярію суду надійшла заява про виклик свідків, в якій зазначено, що обставини, на які посилається позивач можуть спростувати свідки [PERSON] та [PERSON] , які можуть підтвердити дотримання порядку звільнення позивача, зокрема ознайомлення її з відповідним розпорядженням. У судове засідання представник відповідача не з`явився, не обґрунтував подане клопотання, не вмотивував, які обставини можуть підтвердити свідки, коли факт ознайомлення підтверджується відповідним записом на документі чи акті про відмові від підпису, у зв`язку з чим, вказана заява залишено судом без задоволення. 11 березня 2022 року через канцелярію суду надійшла «Позовна заява. Про збільшення позовних вимог та долучення письмового доказу», відповідно до якої позивач заявила про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. та долучення квитанції про оплату правових послуг, про розмір гонорару та листа управління Держпраці у Рівненській області від 09.11.2021. Ухвалою суду від 17.03.2022 року заяву [PERSON] повернуто, оскільки позивачем заявлено нову вимогу, про яку не йшлося у самій позовній заяві, крім того не дотримано інших вимог цивільно-процесуального законодавства, в тому числі, щодо строків подання доказів. У позовній заяві позивач вказує, що з 10.11.2020 року її прийнято на посаду спеціаліста з покладенням обов`язків соціального працівника та кадровика, про що внесено запис до трудової книжки та видано розпорядження. З 12 травня 2021 року перебувала у декретній відпустці, з якої вийшла 28 вересня 2021 року. Наступного дня секретар сільської ради в телефонному режимі повідомив, що документи надіслані простим поштовим відправленням. Вказане відправлення, в якому були примірник розпорядження «Про пропозицію працевлаштування», про вивільнення та трудову книжку отримала у поштовому відділенні. Зі слів сільського голови їй стало відомо, що він має до неї неприязні стосунки, через що не реагував на її прохання залишити її на роботі. З посиланням на ч.3 ст.184 , ст.2 , ч.1 ст.40 КЗпП України, вважає своє звільнення незаконним та просить поновити її на посаді спеціаліста та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Як вбачається із позову, між сторонами виник трудовий спір. Спірні правовідносини регулюються Конституцію України, нормами КЗпП України та іншими актами законодавства. Право на працю включає можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає чи на яку вільно погоджується. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений\~статтею 5-1 КЗпП України\~правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1\~ст. 40 КЗпП України). Згідно з частинами першою-третьою\~статті 49-2 КЗпП України\~ про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. \~ \~ \~ \~Власник вважається таким, що належно виконав наведені вимоги\~КЗпП України, якщо запропонував працівнику наявну на підприємстві роботу (посаду), тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують в межах всієї юридичної особи, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої\~статті 49-2 КЗпП України\~роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися протягом цього періоду, і які існували на день звільнення. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, у тому числі, враховуючи переважне право на залишення на роботі. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Зазначена норма гарантує обмеження звільнення матерів при наявності дитини віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення у випадках повної ліквідації підприємства і за умови обов`язкового працевлаштування. Як вбачається із виписки розпорядження по Березівській сільській раді № 28-к від 10.11.2020 року «Про прийняття на роботу [PERSON] », [PERSON] , на підставі поданої нею заяви від 09.11.2020, прийнята на посаду спеціаліста Березівської сільської ради на повну тарифну ставку постійне місце роботи з покладення на неї обов`язків соціального працівника та кадровика з 10 листопада 2020 року. Отже, на умовах безстрокового трудового договору. З долученого до позову Розпорядження № 153-к від 27.09.2021. «Про пропозицію щодо працевлаштування спеціаліста [PERSON] » останній запропоновано посаду спеціаліста служби у справах дітей у Кам`янському старостинському окрузі з 28 вересня 2021 року (як слідує зі змісту-у зв`язку з реорганізацією) (а.с.11). Як вбачається із вказаного Розпорядження останнє прийнято « …на підставі пп. 8 п.6-1 Розділу V «Прикінцеві та перехідні положення «Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (законопроект 3651-д)….», що на думку суду, є неприпустимим, оскільки законопроект не є нормативно-правовим актом, на підставі якого можуть виникати чи припинятися певні юридичні факти чи регламентуватися правові відносини, які вже існують, зокрема, трудові. Проте, навіть перебування відповідача у процесі реорганізації, на що він посилається, не позбавляє його обов`язку дотримання вимог, передбачених ч.3 ст.184\~КЗпП України. Незважаючи на це, 28 вересня 2021 року прийнято розпорядження № 154-к «Про вивільнення працівника Березівської сільської ради спеціаліста [PERSON] » з посилання на той же законопроект, про який зазначалось вище (а.с.12). Таким чином, з 28 вересня 2021 року з [PERSON] в односторонньому порядку, з ініціативи роботодавця, припинено трудові відносини на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, якою передбачено підстави розірвання трудового договору у випадку зміни в організації виробництва і праці, зокрема, реорганізації та у зв`язку з чим внесено відповідний запис до трудової книжки (а.с. 13). Разом з тим, позивач у позовній заяві посилається на ту обставину, що має дитину віком до трьох років, тому на неї поширюються заборона звільнення з роботи. Вказане твердження доводиться свідоцтвом на народження на ім`я [PERSON] , [INFO] , батьками якої зазначено [PERSON] та [PERSON] , яка є позивачем у справі ( а.с. 19). Окрім того, позивач є матір`ю ще трьох дітей: [PERSON] ,2014 року народження, [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження ( а.с. 16-18). Довідкою про склад сім`ї № 5769 від 05.10.2021 підтверджується, що діти проживають разом із батьками і перебувають на їх повному утриманні ( а.с.14), сім`я є багатодітною та користується пільгами для багатодітних сімей в України (а.с. 20). Зазначене надає право позивачу на переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці після врахування кваліфікації та продуктивності праці, що закріплено у ст. 42 КЗпП України. Водночас, наявність у позивача дитини віком до трьох років забороняє роботодавцю звільнити позивача із займаної посади, оскільки така заборона чітко закріплена ст.184 КЗпП України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 184КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -\~частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. На підтвердження доводів позивача про те, що вона має дитину до трьох років, а відтак на неї поширюються гарантії, закріплені ч.3 ст.184 КЗпП України в матеріалах справи міститься свідоцтво серії [NUMBER] від 31.03.2021 про народження нею [PERSON] , [INFO] , а відтак вона не могла бути звільнена з роботи за ініціативою роботодавця. Доказів ліквідації юридичної особи - відповідача - суду не надано, відомості про це не містяться і в загальному доступі. З розпорядження № 153-к від 27.09.2021 «Про пропозицію щодо працевлаштування спеціаліста [PERSON] » останній було запропоновано посаду спеціаліста служби у справах дітей у Кам`янському старостинському окрузі з 28 вересня 2021 року, проте, суд звертає увагу на те, що відповідно до положень трудового законодавства, при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами запис про звільнення працівника у трудову книжку має містити посилання на припинення трудового договору з підстав, передбачених п.6 ст.36 КЗпП України. Однак, такого посилання запис про звільнення в трудовій книжці не містить. Таким чином, суд дійшов до переконання про те, що звільнення [PERSON] проведено всупереч вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України. З огляду на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги позивача щодо незаконності її звільнення обґрунтованими та доведеними. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, суд, одночасно при винесенні рішення про поновлення на роботі приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, розрахунок середнього заробітку обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. В даному випадку звільненню позивача передувало її перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, у зв`язку з чим суд виходить із розміру заробітної плати, нарахованої за два місяці, що передували вказаній обставині, тобто у квітні-березні 2021 року. Довідкою про доходи № 296 від 28.10.2021р. підтверджується,що сума заробітної плати за березень квітень 2022 року склала 12221,45 грн.; кількість робочих днів за вказаний період - 44 ( 22дні у березні та 22 дні - у квітні); з чого слідує, що середня заробітна плата позивача становить 277,76 грн. (12221,45 грн.: 44дні). Відтак розмір середнього заробітку, який втрачено позивачем, у зв`язку із незаконним звільненням за період з наступного дня після звільнення 29 вересня 2021 року по дату ухвалення судом рішення 12 травня 2022 року (включно) становить 43608,32 грн. (157 дні *277,76 грн.). 11 березня 2022 року через канцелярію суду від позивача надійшла «Позовна заява про збільшення позовних вимог та долучення письмового доказу (в порядку ст. 31 ЦПК України)», згідно з якою позивач просила стягнути на її користь 10000 грн. на часткове відшкодування моральної шкоди та 8000 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 17 березня 2022 року, яка набрала законної сили, вказану заяву повернуто позивачу з огляду на те, що в порушення вимог ст. 49 ЦПК України, позивачем замість збільшення позовних вимог фактично заявлено ще одну вимогу, про яку не було зазначено в позовній заяві. Крім того, така заява не містила доказів її направлення іншим учасниками справи. 18 квітня 2022 року через канцелярію суду надійшла аналогічна «Позовна заява про збільшення позовних вимог та долучення письмового доказу (в порядку ст. 31 ЦПК України)». Суд звертає увагу, що ч. 2 ст. 31 ЦПК України, на яку міститься посилання, передбачає порядок передачі справи з одного суду до іншого. Однак, враховуючи, що вказана заява в частині містить клопотання про стягнення витрат на правову допомогу і була направлена стороні відповідача та третій особі, про що долучено докази, суд вважає за можливе вирішити вказане питання відповідно до положень цивільно-процесуального закону. Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до ст.137 ЦПК України, включаючи гонорар адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Згідно з вимогами ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ст. 134 ЦПК України, розрахунок суми судових витрат позивачем у позові попередньо не визначався. Відповідно до ч.2 ст.134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Проте, вказана норма не є імперативною. Відтак, з огляду на те, що позивачем долучено додаток № 1 «Про розмір гонорару» за договором, в якому міститься розрахунок та опис виконаних робіт, сам договір про надання правової допомоги, який було долучено позивачем раніше ( а.с. 43-45) та квитанцію № 1-22 від 16.01.2022 про оплату за надані послуги, суд вважає можливим стягнути вказані судові витрати на правову допомогу. Одночасно, суд не приймає та не вирішує питання про стягнення 10\~000 грн. моральної шкоди, про що просить позивач, оскільки ця вимога є окремою вимогою, про яку не зазначалось у позові і не може розглядатись як збільшення розміру вимог. Таким чином, подана заява в цій частині вирішена судом відповідно до ухвали суду від 17 березня 2022 року, яка не оскаржувалась та вступила в законну силу. Окрім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судових витрат, що пропорційна до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved