Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

24 грудня 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 16800 грн., інфляційні збитки за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 4779,60 грн., 3 % річних за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 1951,10 грн., пеню за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 15000 грн., а всього 38530,70 грн., а також судові витрати. В обґрунтування заявленого позову вказує, що 18 грудня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в сумі 16800 грн. та зобов`язався повернути суму позики у строк до 01 лютого 2019 року. В порядку ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем була надана розписка, яка посвідчує та підтверджує факт передання позивачем та отримання відповідачем грошової суми в розмірі сумі 16800 грн., окрім того, під час передання коштів позивачем було відзнято відео, що підтверджує факт передачі коштів. Станом на дату звернення з позовом до суду відповідач отримані кошти позивачу не повернув, добровільно вирішити спір не вдалося, в зв`язку з чим позивач прийняв рішення звернутись до суду. Ухвалою судді Крижопільського районного суду Вінницької області від 11 січня 2022 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні 18 лютого 2022 року позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, в подальшому надіслав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзив на позов не подав. Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 травня 2022 року постановлено провести по даній справі заочний розгляд. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Судом встановлено, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявною розпискою позики від 18 грудня 2018 року. Зокрема, із дослідженого судом оригіналу розписки вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] позику в сумі 16800 грн., які зобов`язався повернути до 01 лютого 2019 року. Окрім того, зобов`язався у разі недотримання цього зобов`язання сплатити пеню в розмірі 3 % від суми за кожен день прострочення. Тобто, дана розписка повністю підтверджує, як факт отримання [PERSON] коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти до 01 лютого 2019 року. Встановлено, що в строки, які обумовлені в розписці, відповідач грошових коштів позивачу не повернув. Згідно ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики позивач надав суду для огляду в судовому засіданні оригінал розписки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність розписки в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики. Згідно з ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Отже, підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України є наявність факту порушення боржником грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання ; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом. Статтями 12, 13 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Наданий позивачем розрахунок інфляційних збитків та 3 % річних відповідачем не оспорюється, є достатнім та зрозумілим. Позовні вимоги про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання в сумі 15000 грн. також підлягають задоволенню, оскільки за договором позики відповідач зобов`язався увипадку невиплати боргу у встановлений строк сплатити пеню в розмірі 3 % від суми за кожен день прострочення. Таким чином, загальна сума боргу за договором позики складає 38530,70 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 908 грн.

Outcome: approved