Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-18 00:00:00

Позивач звернулася в суд та просить визнати незаконним і скасувати рішення Мурованської сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500га. кадастровий №4624883700:05:007:0009 в с.Себечів Сокальського району Львівської області та передачу її у власність [PERSON] , а також скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за відповідачем. Свої вимоги мотивує наступним. За час розгляд судом її позову про усунення перешкод в користуванні спільним з [PERSON] заїздом, рішенням Мурованської сільської ради затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку відповідача. В задоволенні її позову було відмовлено у зв`язку з виникненням в [PERSON] необхідності оскарження зазначеного рішення сільської ради. Оскаржуваним рішенням Мурованської сільської ради, яке винесено 23.11.2017р., затверджено технічну документацію із землеустрою щодо земельної ділянки, до складу якої включено спільний заїзд до господарств сторін, який належить до земель загального користування сільської ради. Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, яким визначено межі земельної ділянки, яка передавалася [PERSON] у власність, не підписаний представником Мурованської сільської ради, землевпорядником та суміжними землекористувачами. Окрім цього, державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку здійснено до затвердження технічної документації із землеустрою, а саме 23.01.2017р. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 02.03.2021р. замінено відповідача Мурованську сільську раду Сокальського району Львівської області на правонаступника Белзьку міську раду Львівської області. Представник позивачки - адвокат Матвійчук Г.М. подала заяву, в якій позов підтримала та просила розглядати справи без її та позивачки участі. Представник відповідача Белзької міської ради Львівської області в судове засідання не прибув, відзиву на позво не подав. Відповідач [PERSON] подав відзив, в якому заперечив проти позову та зазначив, що оскаржуване рішення Мурованської сільської ради Сокальського району Львівської області прийнято відповідно до статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок», оскільки він був спадкоємцем після смерті діда, прийняв у власність належний спадкодавцеві житловий будинок в 2007 році. Довжина спільного заїзду сторін становить 27,4м, яким вони користувалися з 1954 року та який належить до земель загального користування. Позивачка продовжила спільний заїзд під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку 01.11.2011р. Мурованська сільська рада визнала про незаконність рішення, яким погоджено такі межі позивачки, однак самостійно скасувати таке не уповноважена. Тому, рішенням сільської ради від 23.11.2016р. затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передачу йому у власність. 23.01.2017р. проведено державну реєстрацію земельної ділянки та 28.02.2017р. за ним зареєстровано право власності на цю земельну ділянку. Земельною ділянкою площею 0,25га у визначених межах сім`я відповідача користується з 1954 року і така не вилучалася з їх володіння. Позивачка не довела яким чином порушуються її права, а тому її позов вважає безпідставним. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Огорілко Ю.В. подав заяву про розгляд справи без його та відповідача участі. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в судове засідання не прибув. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно акта від 18.05.2010р., комісією у складі голови Мурованської сільської ради Лешик Н.Ф., землевпорядника Мурованської сільської ради Войцик Н.І., в присутності заявника [PERSON] та його дочки [PERSON] , за участю депутата Мурованської сільської ради Демерлій О.Д. за наслідками обстеження земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] встановили, що спільний заїзд до господарств вказаних осіб частково, а саме на 14,22м. перегороджений [PERSON] , де засаджене кількарічне дерево горіха. Також, [PERSON] відгороджено іще 13,40м спільного заїзду, що створило незручний заїзд до господарства [PERSON] . Рішенням Мурованської сільської ради Сокальського району Львівської області №416 від 08.07.2010р. [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та споруд, орієнтовною площею 0,25га в с.Себечів Сокальського району Львівської області. Актом від 25.05.2011р. визначено в натурі межі земельної ділянки, яка підлягала виділенню [PERSON] . В даному акті відсутній підпис від імені [PERSON] як суміжного землекористувача. Рішенням Мурованської сільської ради Сокальського району Львівської області №111 від 03.11.2011р. визначено довжину спільного заїзду 40,5м від вулиці Шевченка до господарств [PERSON] та [PERSON] , що відноситься до земель загального користування сільської ради. Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 03.05.2012р. відмовлено в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про визнання неправомірними дій голови та землевпорядника Мурованської сільської ради про відмову у видачі державного акта на право приватної власності на землю та зобов`язання видати такий державний акт. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014р. вказану постанову Сокальського районного суду Львівської області від 03.05.2012р. залишено без змін. Згідно відповіді №42/02-21 від 01.03.2012р., 01.11.2012р. на засіданні Мурованської сільської ради Сокальського району Львівської області розглядалося питання щодо використання заїзду до присадибних ділянок [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] 16.05.2013р. за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2499га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану в с.Себечів Сокальського (на даний час Червоноградського) району Львівської області, що стверджується витягом з Державного реєстру. Згідно відповіді Мурованської сільської ради Сокальського району Львівської області №Р 55/02-18 від 15.12.2016р., актом сільської ради від 03.06.2016р. визнано за доцільне погодити межу земельної ділянки по [ADDRESS] зі східної сторони без узгодження даної межі [PERSON] . При виготовлення технічної документації [PERSON] розробник документації повинен був враховувати ухвалу Вищого Адміністративного Суду України від 16.12.2015р., якою довжину спільного заїзду залишено в розмірі 40,5м. Постановою Верховного Суду від 25.09.2019р. скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 07.05.2019р., якою задоволено позов [PERSON] про зобов`язання [PERSON] усунути їй перешкоди в користуванні спільним заїздом та виконання рішення сільської ради від 03.11.2011р., шляхом перенесення самовільно встановленої огорожі на частині спільного заїзду на відстань 40,5м від вул.Шевченка в с.Себечів Сокальського району Львівської області. Рішення Сокальського районного суд Львівської області у цій справі від 01.12.2017р., яким відхилено позов [PERSON] - залишено в силі. Згідно ч. 1, 2 ст. 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (ч. 1,2 ст. 103 ЗК України). Відповідно до ч.1ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що спірну земельну ділянку передано у власність рішенням Мурованської сільської ради Сокальського району Львівської області, яка на час винесення оскаржуваного рішення мала право розпоряджатися цією земельною ділянкою. Позивачкою не наведено обставин, які свідчать в чому саме полягають перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою, внаслідок визначених оскаржуваним рішенням сільської ради меж земельної ділянки відповідача. Також, суду не надано суду належних та допустимих доказів наявності в неї перешкод в користуванні належною їй земельною ділянкою (заїзду та виїзду), а також доказів того, що причиною таких перешкод є визначення відповідачу меж земельної ділянки в оскаржуваних межах та конфігурації. Встановлення зазначених обставин потребує спеціальних знань. Однак, стороною позивача не було ініційовано призначення експертизи з метою з`ясування вказаних обставин. З огляду на те, що позивачка та її представник не скористалися наданим їм Цивільним процесуальним кодексом України правом та не надали доказів на підтвердження своїх вимог ні в судовому засіданні, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності, ні шляхом подання письмових клопотань через канцелярію суду або поштовим зв`язком, суд відповідно до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, ухилилася від доведення обставин, на які посилалася. Враховуючи зазначене, позивачкою не доведено наявності перешкод в користуванні земельною ділянкою та в чому саме полягають такі перешкоди, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Окрім цього, відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентовано, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі №922/2589/19, за змістом частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. В свою чергу, відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для здійснення державної реєстрація права власності та інших речових прав. Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. Виходячи з аналізу зазначених норм, судове рішення є документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав та скасування такого рішення суду є підставою проведення реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав, тобто визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, на підставі якого за відповідачкою зареєстровано право власності на вказане майно, є підставою внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Поряд із цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020р. (до звернення позивачки з даним позовом), внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі до частини 3 статті 26, відповідно до якої, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Виходячи з аналізу даних норм, слід дійти висновку, що з врахуванням положень статтей 13 та 81 ЦПК України, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію, позивач зобов`язаний визначити вимогу про припинення прав, які зареєстровані на підставі цього документа. З врахуванням вищезазначеного, у суду відсутні будь-які підстави для скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність розташованої на його території земельної ділянки та позбавлення відповідача права власності на спірну земельну ділянку, оскільки сама лише незгода позивачки з визначеними межами та конфігурацією земельної ділянки відповідача не може виправдовувати втручання в його право власності на таку.

Outcome: dismissed