Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-09 00:00:00

В лютого 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, в якій просив суд: встановити юридичний факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року громадянина Туреччини [PERSON] , [INFO] , на території , яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», а саме: [ADDRESS] . При цьому, звертаючись до суду з вищезазначеною заявою зазначає про те, що встановлення даного факту необхідно йому для отримання громадянства України за територіальним походженням. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він - [PERSON] є громадянином Республіки Туреччина, але на даний час проживає в Україні і має посвідку на тимчасове проживання. З 12.05.1986 року по 18.02.1992 року він проживав за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час він має бажання отримати громадянство України на підстав: ч.1 ст.8 ЗУ «Про громадянство». В даному випадку, одним із документів на підтвердження проживання до 24.08.1991 року на території України, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", може бути рішення суду. За відсутності у заявника передбаченого законодавством документального підтвердження факту його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» - паспорту громадянина колишнього СРСР з відмітками про постійну прописку на території України, для отримання заявником паспорта громадянина України йому попередньо необхідно встановити наявність підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням шляхом встановлення вищевказаного факту у судовому порядку. У зв`язку із вищевикладеним, заявник вимушений звернутись із даною заяву до суду для встановлення факту, що має юридичне значення. Від представника заінтересованої особи надійшли до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні заяви посилаючись на те, що заявник не підтвердив законність підстав проживання на території України. А також, зауважив на те, що заявник має не припинене громадянство іншої держави. В судове засідання, яке відбулось, 10.05.2022 року, заявник та його представник не з`явились, подали до суду заяву про слухання справи у їх відсутності, заяву підтримали просили задовольнити. В судове засідання, яке відбулось, 10.05.2022 року, представник заінтересованої особи не з`явився, повідомлявся про місце, дату та час розгляду справи належним чином. В судовому засіданні, яке відбулось 29.06.2021 року, свідок [PERSON] дав пояснення, про те, що дійсно знайомий з [PERSON] з 1987 року, в с. Козинці Вінницької області бачився з ним майже кожен день, заносив газети, [PERSON] вів домашнє господарство. Він проживав за адресою: [ADDRESS] , з 1987 по 1993 роки. На теперішній час не проживає в даному місці. В судовому засіданні, яке відбулось 29.06.2021 року, свідок [PERSON] дав пояснення, про те, що дійсно знайомий з [PERSON] з 1986 року, в с. Козинці Вінницької області бачився з ним майже кожен день, зустрічався з ним в магазині та на пошті. [PERSON] розмовляв українською мовою. Останній раз бачив [PERSON] в 1991 році. В судовому засіданні, яке відбулось 29.06.2021 року, свідок [PERSON] дав пояснення, про те, що дійсно знайомий з [PERSON] з 1987 року. [PERSON] проживав в приватному будинку в с. Козинці Вінницької області, розмовляв російською мовою, ходили разом на риболовлю, та часто зустрічались. [PERSON] розумів українську та російську мови. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. [PERSON] є громадянином Республіки Туреччина, але на даний час проживає в Україні і має посвідку на тимчасове проживання № [NUMBER] від 05.10.2020 року. Як вбачається із копії довідки виконавчого комітету Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області з 12.05.1986 року по 18.02.1992 року [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із копії домової книги за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] був зареєстрований з 12.05.1986 року по 18.02.1992 року. Відповідно до відповіді на запит суду, Турбівська селищна рада Вінницької області №02-15/69 від 17.12.2021 року, повідомила, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 12.05.1986 року по 18.02.1992 року. Відповідно до положення п.5 ч. 2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ст.273 ЦПК України (в редакції до 2017 року) перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень». Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та зазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України від 18 січня 2001 року «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону. Тобто юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого родича на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України заявника станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Таким чином, наявні в справі документи підтверджують той факт, що станом на 24 серпня 1991 року - дату з якою законодавець пов`язує набуття громадянства України заявник - [PERSON] постійно проживав на території України. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, наданими до суду документами підтверджується факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] на території України, у період з 12.05.1986 року по 08.02.1992 року, а тому суд вважає, що заява обґрунтована та є підстави для її задоволення. З огляду на викладене,

Outcome: approved