Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-25 00:00:00

[PERSON] , [INFO] , адреса місця реєстрації та фактичного місця проживання: [ADDRESS] , (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] , адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] (далі - відповідач), про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована невістка позивача - відповідач [PERSON] . Проте остання, з січня 2020 року не проживає за вищевказаною адресою у зв`язку з тим, що шлюбні відносини між сином позивача та відповідачем припинено. Відповідач покинула будинок та виїхали до своєї матері на постійне місце проживання у с. Крутьки. З цього часу, остання за місцем реєстрації не з`являлася. Позивач звернувся до Богодухівського старостату Чорнобаївської селищної ради з метою зняти з місця реєстрації відповідача, проте отримав відмову, оскільки зняття з місця реєстрації органом місцевого самоврядування можливе лише за згоди такої особи. Відповідач добровільно відмовляється від зняття з місця реєстрації, тому позивач, посилаючись на приписи ЦК України та ЖК УРСР, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що відповідач являється невісткою позивачу та зареєстрована у домоволодінні останнього. У січні 2020 року відповідач залишила місце проживання та переїхала на постійне місце проживання до своїх батьків у с. Крутьки. З тих пір за місцем реєстрації відповідач не з`являлась. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. У судовому засіданні у якості свідка було допитано [PERSON] , яка суду пояснила, що вона є сусідкою позивача [PERSON] . Відповідачка [PERSON] являється невісткою позивачу та проживала у домоволодінні останнього. Проте, вже більш ніж півтора року свідок не бачила відповідача, за місцем своє реєстрації вона не з`являється. Їй невідомі факти того, що позивач робить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням. У судовому засіданні у якості свідка було допитано [PERSON] , яка суду пояснила, що відповідач являється невісткою позивачу та зареєстрована у його домоволодінні у с. Богодухівка. Проте із січня 2020 року відповідач за місцем своєї реєстрації не з`являється. Вказані факти їй відомі, оскільки вона є сусідкою позивача [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та визначив відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10 - 11) та Технічного паспорту на житловий будинок садибного типу (а.с. 13) [PERSON] являється власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Богодухівського старостату Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області № 1246 від 25 листопада 2021 року [PERSON] з 02 жовтня 2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте більше року за даною адресою не проживає (а.с. 8). Згідно з актом по факту проживання [PERSON] від 28 листопада 2021 року [PERSON] дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] з 06 січня 2020 року по даний час (а.с. 9). Вказаний акт складений та підписаний комісією у складі старости с. Богодухівка [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] . Крім цього, матеріали справи містять письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , посвідчені старостою с. Богодухівка [PERSON] , відповідно до яких [PERSON] майже 2 роки не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4 ст. 156 ЖК України). Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач вселилася та проживала у будинку позивача, як член його сім`ї (невістка), отже набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте на даний час понад рік не проживає у будинку позивача та не веде з ним спільне господарство. Відповідно до подожень ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач, у зв`язку із припиненням спільного проживання, спільним побутом з позивачем не пов`язана та спільно з ним не проживає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18. Крім того, суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за ним права на спірне житло при відсутності за місцем проживання понад рік, що також є самостійною підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог ст. 150, 405 ЖК УРСР, таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням. З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Виходячи зі змісту норм ст.ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved