Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-26 00:00:00

26 листопада 2018 року позивач звернувся в Ужгородський міськрайонний суд із позовом до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та Державної казначейської служби України, в якому просить визнати факти зловживання своїми повноваженнями Ужгородським міськрайонним судом, що призвели до винесення незаконних судових актів та позбавили його основоположних прав на мирне володіння своїм майном; встановити факт нанесення йому державою матеріальної шкоди в розмірі 643 304,30 грн та моральної шкоди в розмірі 400 000 грн; стягнути на його користь з держави Україна шляхом списання із єдиного рахунку Державної казначейської служби України 643 304,30 грн. матеріальної шкоди та 400 000 грн моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 14 липня 2016 року по теперішній час він позбавлений права власності на майно та неспроможний відновити свій попередній стан, що відбулось у рамках КПК України під час перебування його у правових відносинах з Ужгородським міськрайонним судом та ухваленням таким рішень у спосіб, який не передбачений законодавством України. Суд при здійсненні правосуддя в рамках КПК України під час перебування їх у правовідносинах, зловживав своїми правами, приймав неправосудні рішення та виносив судові акти, які порушили його основоположні права. У подальшому уповноважені особи суду вчиняли дії у невизначений законодавством спосіб, тобто зловживаючи своїми правами, чим не тільки позбавили його права власності на певне майно, а і у подальшому судом при використанні свого суб`єктивного права на застосування закону, грубо порушувались процедури судочинства, зловживаючи владними повноваженнями, створювались умови, які унеможливлювали відновлення його попереднього стану. Одночасно суд застосував недозволені засоби і способи права, а саме порушив його процесуальні права, не забезпечив у визначений законом порядок здійснення права, що призвело до винесення судових рішень, які не ґрунтуються на законності. Отже, правова поведінка суду була спрямована на невиконання (неналежне виконання) вимог законодавства виключно з наміром заподіяти шкоду встановленому правопорядку та створити перешкоду в реалізації його прав, чим позбавив його не тільки приватної власності, а і породив наслідки, які виходять за межі кримінально-процесуальних відносин і завдають шкоди його конституційним правам і свободам, внаслідок чого він позбувся доходу у вигляді упущеної вигоди в грошовому еквіваленті, що складає 643 304,30 грн, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якщо його право вільно розпоряджатись своїм майном не було порушено. Одночасно незаконні дії суду призвели до позбавлення його своєї власності, до триваючого перебування в стані очікування на відновлення свого права. Так, 15 липня 2016 року старшим слідчим з особливо важливих справ першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області подано до суду два клопотання про накладення арешту на майно відносно декількох осіб, у яких під час огляду було вилучено майно, яке начебто було незаконно завезено в період з 07 по 29 квітня 2015 року на територію України через митний кордон без сплати митних платежів та податків у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №32016070000000020 від 25 травня 2016 року. Зловживання слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду при розгляді справи № 308/7224/16-к полягало у тому, що: судом порушено порядок винесення судових рішень, оскільки винесено дві різні ухвали, кожна з яких містила різні правові вимоги та стосувалась різних учасників судового процесу по одній справі; судом не встановлено предмет злочину, оскільки в ухвалі № 308/7224/16-к накладено арешт на невстановлене майно в якості речового доказу у кримінальному провадженні; судом відмовлено йому у доступі до правосуддя, оскільки судом ухвалено рішення без виклику власника майна. Фактом очевидного зловживання з боку суду свідчить постанова, винесена слідчим ДФС 16 липня 2017 року про закриття кримінального провадження №32016070000000020, розпочатого 25 травня 2016 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях невідомих осіб, у рамках розслідування якого у нього і було вилучено майно, на яке ухвалою суду було накладено арешт. Також судом вчинялись дії щодо позбавлення його в доступі до правосуддя у вигляді позбавлення його можливості отримати копію судового рішення та тривалій відсутності можливості ознайомитися з матеріалами справи. При розгляді його заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами судом порушено порядок автоматичного розподілу вказаної справи між суддями в суді, вчинено дії щодо розгляду такої не уповноваженим складом суду та позбавлено його права в доступі до правосуддя. При розгляді його заяви про скасування арешту майна у даному кримінальному провадженні судом порушено вимоги ч. 2 ст. 174 КПК України щодо строків розгляду заяви, зобов`язано його як сторону по справі вчиняти дії, не передбачені законодавством України, а саме особисто розносити виклики до суду іншим учасникам розгляду, з невідомих обставин йому надано статус підозрюваного, судові засідання неодноразово відкладались, а фіксування судового засідання відповідно до ч. 1 ст. 108 КПК України не проводилось, його позбавлено права на оскарження ухвали від 09 вересня 2016 року у справі № 308/8343/16-к. Крім цього, судом було неодноразово порушено порядок автоматичного розподілу між суддями його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 09 вересня 2016 року та позбавлено його права в доступі до правосуддя. Одночасно з огляду на те, що кримінальне провадження №32016070000000020 від 25 травня 2016 року, в рамках якого його позбавлено права власності на майно, 16 липня 2017 року було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях невідомих осіб, та те, що апеляційний суд Закарпатської області по відповідному кримінальному провадженні виніс судове рішення, у якому зазначив, що набуте право власності відповідно до ст. 325, 328 ЦК України є правомірним, а зворотнє ні судом, ні органом досудового розслідування не доведено у передбачений законом спосіб, він звернувся до голови суду із заявою про прийняття законного рішення щодо зняття арешту та повернення йому власності, на що отримав відповідь про відсутність у суду такої можливості. Узагальнену ринкову собівартість свого майна він оцінює з посиланням на висновок департаменту податкових та митних експертиз № 142005907-1102 від 08 червня 2017 року, що становить за висновком експерта 643 304,30 грн. Втрачена вигода полягає в тому, що суд позбавив його права вільно розпоряджатися своїм майном та відповідно змоги втілити мрію щодо використання свого майна з метою задоволення своїх потреб. Сума моральної шкоди у розмірі 400 000 грн була визначена із врахуванням тривалості та можливості відновлення немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступеню зниження престижу, репутації, стрімкого погіршення стану його здоров`я, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, негативних наслідків, які існують для нього після закриття кримінального провадження та знаходження вилученого майна під арештом і т.ін. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 листопада 2018 року головуючою суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Малюка В.М. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2018 року постановлено цивільну справу за позовом [PERSON] до Ужгородського міськрайонного суду та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди разом з розпорядженням голови Ужгородського міськрайонного суду надіслати до Закарпатського апеляційного суду для вирішення питання підсудності. Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 07 грудня 2018 року підсудність даної цивільної справи визначено Перечинському районному суді Закарпатської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2018 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у Перечинському районному суді Закарпатської області у судовій справі № 308/13574/18 (провадження №2/304/545/2018) визначено суддю Ганька І.І. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 19 грудня 2018 року у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до Ужгородського міськрайонного суду та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в частині вимог до Ужгородського міськрайонного суду відмовлено. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 19 грудня 2018 року позовну заяву [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без руху і надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді цього ж суду від 16 січня 2019 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, відтак призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. 22 лютого 2019 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що позивач не був позбавлений права оскаржити рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області спочатку в апеляційному, а потім і у касаційному порядку до суду вищої інстанції. Також позивач завчасно звернувся із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки протиправність дій посадових осіб суду не встановлена жодним рішенням, а тому нема законних підстав вважати, що прийняті рішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області завдали матеріальної чи моральної шкоди позивачу. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Натомість позивач при встановленні 400 000 грн моральної шкоди не обґрунтував чому саме така сума та не надав у підтвердження розміру моральної шкоди будь-яких доказів. 12 березня 2019 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив відповідача Державної казначейської служби України, у якій він зазначив, що відповідач, хоча і є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин, однак згідно пред`явленого позову є виключно органом, через який держава реалізує свою правосуб`єктність, а тому на нього покладається обов`язок списати кошти у разі їх стягнення з держави Україна. Таким чином, відзив відповідача на позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Держави Україна дає підстави вважати про відсутність у відповідача правових підстав наводити аргументи стосовно дій (бездіяльності) Ужгородського міськрайонного суду, тим більше надавати будь-яку оцінку таким діям. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу судді Перечинського районного суду від 19 грудня 2018 року в частині відмови у відкритті провадження в справі щодо вимог, пред`явлених до Ужгородського міськрайонного суду про визнання факту зловживання своїми повноваженнями Ужгородським міськрайонним судом, що призвело до позбавлення позивача основоположних прав на мирне володіння його майном; про встановлення факту нанесення позивачу державою матеріальної шкоди в розмірі 643 304,30 грн і моральної шкоди в розмірі 400 000 грн і про стягнення на користь позивача з держави Україна шляхом списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України 643 304,30 грн матеріальної шкоди та 400 000 грн моральної шкоди скасовано, справу в частині питання про відкриття провадження за цими вимогами направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду; в частині відмови у відкритті провадження в справі щодо вимоги, пред`явленої до Ужгородського міськрайонного суду, про визнання факту зловживання своїми повноваженнями Ужгородським міськрайонним судом, що призвело до винесення незаконних судових актів, залишено без змін, апеляційну скаргу в цій частині залишено без задоволення. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 03 квітня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі у частині позовних вимог [PERSON] до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про визнання факту зловживання своїми повноваженнями Ужгородським міськрайонним судом, що призвело до позбавлення позивача основоположних прав на мирне володіння його майном; про встановлення факту нанесення позивачу державою матеріальної шкоди в розмірі 643 304,30 грн, моральної шкоди в розмірі 400 000 грн і про стягнення на користь позивача з держави України шляхом списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України 643 304,30 грн матеріальної шкоди та 400 000 грн моральної шкоди, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, відтак призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. Ухвалою Перечинського районного суду від 17 травня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди закрито та призначено справу до розгляду по суті. 01 липня 2019 року на підставі ухвали Верховного Суду від 27 травня 2019 року про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/13574/18 та витребування останньої із Перечинського районного суду Закарпатської області, дану цивільну справу надіслано до вказаного суду. Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року в частині скасування ухвали Перечнського районного суду від 19 грудня 2018 року про відмову у відкритті провадження скасовано, а ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 19 грудня 2018 року про відмову у відкритті провадження у справі залишено без змін. У судове засідання [PERSON] та представник Державної казначейської служби України повторно не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлено, що ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року у справі № 308/7224/16-к клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області підполковника податкової поліції Павкевича В.Р., у рамках кримінального провадження №32016070000000020 від 25 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, задоволено частково - накладено арешт на товарно-матеріальні цінності, а саме шість поліетиленових тюків (пакунків) жовтого кольору, які були вилучені в ході огляду 14 липня 2016 року біля входу до складу поштового кур`єра «Інтайм» (м. Ужгород, вул. Лобачевського, 26), з них чотири тюки (пакунки) розміром близько 110х60х60 см та два тюки (пакунки) розміром близько 80х40х60 см з наклеєними етикетками білого кольору, на якій фарбою чорного кольору нанесено напис: «Viktor tel: 380679097865»; в іншій частині клопотання відмолено у зв`язку з необгрунтованістю (Т. 1, а. с. 31-33). Як вбачається із позовної заяви, 12 серпня 2016 року [PERSON] звернувся в Ужгородський міськрайонний суд з клопотанням про скасування вищезазначеного арешту, за результатами розгляду якого ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2016 року в справі № 308/8343/17-к у задоволенні клопотання відмовлено, так як заявник не надав жодного підтверджуючого документа про належність йому вилучених речей на праві приватної власності (Т. 1, а. с. 44-45, 53-54). Постановою старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області підполковника податкової поліції Павкевича В.Р. від 16 червня 2017 року кримінальне провадження № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях невстановлених осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 212 КК України (Т. 1, а. с. 36-37). Із вказаної постанови вбачається, що 12 травня 2017 року проведено огляд вилучених 14 липня 2016 року товарно-матеріальних цінностей, в результаті якого встановлено, що всередині тюків (пакунків) містилися джинсові штани торгової марки «Ju & Ju Jeans» в кількості 258 шт., куртки торгової марки «Tommy Hilfiger» в кількості 92 шт., куртки торгової марки «Abercrombie & Fitch» в кількості 12 шт., куртки торгової марки «Camels Routes» в кількості 60 шт., труси чоловічі торгової марки «Davenport» в кількості 1 176 шт., труси жіночі в асортименті в загальній кількості 1 774 шт., ринкова вартість таких товарно-матеріальних цінностей згідно висновку експерта Ужгородського відділу з питань експертиз та досліджень № 142005901-1102 від 08 червня 2017 року становить 646 304,30 грн. У подальшому ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року в справі № 308/5945/17 клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області підполковника податкової міліції Павкевича Василя Романовича про вирішення питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні №32016070000000020 від 25 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України задоволено - речові докази, вилучені в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №32016070000000020, зокрема 6 (шість) поліетиленових тюків (пакунків), в яких містяться наступні товарно- матеріальні цінності: джинсові штани торгової марки «Ju & Ju Jeans» в кількості 258 шт., куртки трогової марки «Tommy Hilfiger» в кількості 92 шт., куртки трогової марки «Abercrombie & Fitch» в кількості 12 шт., куртки трогової марки «Camels Routes» в кількості 60 шт., труси чоловічі торгової марки «Davenport» в кількості 1 176 шт. труси жіночі в асортименті, в загальній кількості 1 774 шт., передано у власність держави у встановленому Кабінетом міністрів України порядку відповідно до ч. 5 п. 9 ст. 100 КПК України (Т. 1, а. с. 76-80). Разом з цим, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року в справі № 308/5945/17 апеляційну скаргу задоволено частково - ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 20 липня 2017 року, якою у порядку ст. 100 КПК України вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, в частині вирішення питання речових доказів, а саме шести поліетиленових тюків (пакунків), скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання в цій частині відмовлено (Т. 1, а. с. 81-82). За таких обставин, [PERSON] звернувся в суд з цим позовом, мотивуючи свої вимоги порушенням його прав та завданням йому матеріальної і моральної шкоди внаслідок ухвалення Ужгородським міськрайонним судом судових рішень у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені ст. 1166, 1167 ЦК України. У той же час, особливості відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначаються у ст. 1176 ЦК України. Згідно ч. 1 вказаної норми Закону шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом (ч. 1 ст. 130 КПК України). Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Із позовної заяви вбачається, що [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог як на підставу позову посилається на п. 1 ст. 1 вказаного Закону, тобто відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного накладення арешту на майно. Разом з цим, згідно ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 3) пункт 3 виключено; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. У той же час, відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 82 цього Кодексу вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Так, у ході розгляду даної справи [PERSON] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги позбавленням його майна внаслідок ухвалення судових рішень Ужгородським міськрайонним судом у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року, доказів на підтвердження належності йому цього майна, а саме шести поліетиленових тюків (пакунків), що було вилучене 14 липня 2016 року біля входу до складу поштового кур`єра «Інтайм» (м. Ужгород, вул. Лобачевського, 26), не надав. Відсутні відомості про надання [PERSON] таких доказів і в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року, внаслідок чого підставою для його закриття стало відсутність у досудового слідства доказів, які б вказували на наявність у діяннях невстановлених осіб умислу на ухилення від сплати податків (Т. 1, а. с. 36-3). У наданих [PERSON] роздруківках судових рішень з ЄДРСР інформація щодо належності позивачу вилученого майна також відсутня. При цьому, скасовуючи ухвалу слідчого судді від 20 липня 2017 року в справі №308/5945/17 про передачу спірного майна у власність держави, апеляційний суд Закарпатської області у постанові від 23 листопада 2017 року, вказав на її передчасність (постанова Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/12208/20). Отже, питання про відшкодування шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Ухвала слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року у справі № 308/7224/16-к про накладення арешту на товарно-матеріальні цінності, які позивач вважає своїм майном, не визнана незаконною та не скасована. Більше того, судом встановлено, що законність накладення арешту на майно ухвалою слідчого судді від 18 липня 2016 року було підтверджено апеляційною інстанцією (ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 05 травня 2017 року, на таку у відзиві на позов посилався представник Ужгородського міськрайонного суду) (Т. 1, а. с. 181). За таких обставин, будь-яких підстав вважати незаконним накладення 18 липня 2016 року арешту на майно суд не знаходить, тому завдання [PERSON] майнової та моральної шкоди внаслідок обставин, викладених у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», бути доведеним теж не може. З огляду на викладене, звертаючись до суду з вказаним позовом, [PERSON] не доведено підстав для відшкодування відповідачем матеріальної шкоди, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, так само як і її розміру. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 зазначено, що саме на слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 КПК України), і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасовувати (статті 173 і 174 цього Кодексу). У КПК України немає заборони ініціювати перед слідчим суддею, коли кримінальне провадження вже закрив слідчий, питання про скасування арешту на майно, накладеного під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді на підставі приписів цього Кодексу. З огляду на вказане, беручи до уваги відсутність у слідчого повноважень, при закритті кримінального провадження самостійно скасувати арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді, Велика Палата Верховного Суду вважає, що для гарантування прав і свобод осіб, на майно яких ухвалою слідчого судді за КПК України накладений арешт у кримінальному провадженні, саме слідчий суддя, здійснюючи судовий контроль, повноважний за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна в порядку, передбаченому частиною другою статті 174 цього Кодексу, вирішити питання про скасування такого арешту після закриття слідчим кримінального провадження. Тобто, у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні. Отже, у даному випадку саме суд в порядку кримінального судочинства має надати оцінку наявності підстав для скасування арешту майна, яке [PERSON] вважає своїм. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що [PERSON] після закриття кримінального провадження звертався до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. За таких обставин, позивачем остаточно не втрачена можливість повернення вилученого майна, власником якого він себе вважає, зокрема шляхом звернення до суду із заявою про скасування арешту майна в порядку, передбаченому статтею 174 ЦПК України. Щодо доводів [PERSON] про порушення Ужгородським міськрайонним судом вимог процесуального Закону при ухваленні судових рішень у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року, то суд виходить з наступного. Як роз`яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року, відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Таким чином, у разі непогодження позивача із судовими рішеннями Ужгородського міськрайонного суду, ухваленими у кримінальному провадженні № 32016070000000020 від 25 травня 2016 року, він має право оскаржити їх у визначеному процесуальним законом порядку, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed