Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-11 00:00:00

21.03.2022 позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] разом із батьком [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 06.08.2005 він уклав шлюб із [PERSON] . Від спільного проживання у них є дочка [PERSON] , яка згодом змінила ім`я на [PERSON] . На даний час їхня неповнолітня дочка проживає із ним. Позивач зареєстрований як ФОП, отримує стабільний дохід та має можливість утримувати їхню неповнолітню дочку. Дитина має окрему кімнату та всі умови проживання. Дитина навчається у школі і позивач постійно цікавиться її навчанням. Тому, покликаючись на ст. ст. 141, 157 СК України, просить позов задовольнити. 01.04.2022 у даній справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи на 12.04.2022. 12.04.2022 учасники справи не з`явилися у судове засідання, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Разом з цим, позивач вказав, що підтримує позовні вимоги, а відповідач зазначила, що визнає позов. Представник третьої особи 11.04.2022 подала суду витяг з рішення ВК ЧМР №54 від 08.04.2022 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини». В судове засідання не з`являлася, подала заяву про розгляд справи у відсутності представника органу опіки та піклування, у якій вказала, що підтримує рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Червоноградського району Львівської області від 08.04.2022 року про доцільність проживання неповнолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] . З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06.08.2005, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 06.08.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області (а. с. 7). Від спільного проживання у сторін є дочка: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [INFO] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області (а. с. 7). Як вбачається із свідоцтва про зміну імені [PERSON] 25.09.2021 змінила ім`я на [PERSON] (а. с. 8). Як вбачається із свідоцтв про право власності на нерухоме майно житловий будинок по [ADDRESS] належить на праві власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13, 15). Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 №012062 (а.с.16). Як вбачається із матеріалів позовної заяви позивач разом із дочкою проживає по [ADDRESS] , а відповідач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи відповідач позов визнала, таке визнання не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачці відомі та зрозумілі. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності до ч. 2, 3 ст. Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Згідно ч.3 цієї статті той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У відповідності до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У відповідності до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради № 54 від 08.04.2022 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини» прийнято рішення про доцільність проживання неповнолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] . Як вбачається із поданої [PERSON] заяви, остання просить визначити її місце проживання з батьком, оскільки вона самостійно не може прийняти такого рішення. Крім того, батько взмозі забезпечити їй оплату лікування та медичного огляду у зв`язку із погіршенням зору. Останньою долучено до даної заяви результати обстеження. Згідно матеріалів справи [PERSON] досягла 14 років, однак між сторонами є спір щодо визначення місця проживання дитини, дитина не в змозі самостійно прийняти такого рішення, що підтверджується її заявою, а тому суд вважає за доцільне вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини. Встановлені фактичні обставини справи та оцінені докази свідчать про те, що оскільки між сторонами є спір щодо визначення місця проживання дитини, дитина бажає проживати із батьком, а позивач в змозі забезпечити дитині все необхідне, враховуючи наявність висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, суд вважає позов обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач позов визнала і таке визнання не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову відповідачці відомі та зрозумілі. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги інтереси дитини, визнання позову відповідачем, суд дійшов до висновку, що доцільним є визначити місце проживання дитини з батьком, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. В матеріалах позовної заяви, позивач просив судові витрати покласти на нього.

Outcome: approved