Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в сумі 39841,96 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.04.2021 року по 08.11.2021 року у сумі 51652,98 грн., а також судові витрати, що складаються із судового збору у сумі 992,40 грн.. Свої вимоги мотивує тим, що він з 14.11.2006 року працював у Державному підприємстві Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (надалі ДП МОУ «ЛЗЗК») на посаді водія навантажувача та 27.04.2021 року звільнений з цієї посади на підставі п.1 ст.36\~КЗпП України - за угодою сторін, проте відповідач не провів з ним повний розрахунок у день звільнення, зокрема, не виплатив заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2020 року по квітень 2021 року. У результаті невчасного розрахунку при звільненні у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.04.2021 року по 08.11.2021 грн. виходячи із розрахунку, що його середньоденна заробітна плата становить 385,47 грн. У зв`язку з наведеним, просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.12.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 24.01.2022 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому позов визнав частково, зазначив, що заборгованість ДП МОУ «ЛЗЗК» перед позивачем, яка підлягає до виплати, становить 32125,40 грн., а не 39841,96 грн., як це вказано позивачем і зазначено у довідці про доходи, оскільки така сума вказана без утримання податку й інших обов`язкових платежів. З приводу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив, що позивач звернувся з вказаним позовом з пропуском строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, знав про необхідність проведення розрахунку із ним при звільненні, однак поважних причин пропуску таких строків не навів, а тому просив у цих вимогах відмовити. Також просив відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем не надано достатніх доказів надання йому правничої допомоги у такому розмірі та заявлена ним сума є неспівмірною із складністю справи. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ст. 43\~Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно із ст. 21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст.115\~КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Водночас, згідно із п. 171.1\~ст.\~171\~Податкового кодексу\~України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду. Згідно із п.6 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП МОУ«ЛЗЗК» та наказом № 36 від 27.04.2021 року звільнений з роботи з посади водія навантажувача на підставі п.1 ст.\~36\~КЗпП України за угодою сторін /а.с. 6/, що сторонами визнається. Як вбачається із довідки про доходи /а.с. 7, 33/ заборгованість ДП МОУ«ЛЗЗК» перед [PERSON] за період з грудня 2020 року по квітень 2021 року становить 39841,96 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів і така сума йому не виплачена, що визнається сторонами. Оскільки належними доказами підтверджено наявність заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати перед позивачем у спірний період у вищенаведеному розмірі, відповідачем також визнається такий розмір заборгованості без утримання податків та інших обов`язкових платежів, а тому саме така сума підлягає стягненню на користь позивача. Згідно із ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116\~КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Із змісту ст.\~117\~КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. Згідно із правовою позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117КЗпП\~України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~р.\~№ 100\~«Про затвердження\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки із позивачем не проведено повного розрахунку при звільненні, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із п.п. 14.1.48 п.14.1\~ст.14\~ПК України заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до бази оподаткування ПДФО у складі інших оподатковуваних доходів на підставі п.п. 164.2.20 ПК України. Наведене також вбачається із листа ДФС від 09.06.2016 № 12817/6/99-99-13-02-03-15. Тому, при визначенні його розміру суд виходить із того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 385,47 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів, що також вбачається із довідки ДП МОУ«ЛЗЗК». Згідно із відомостями із Листа №3501-06/219 від 12.08.2020 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» кількість робочих днів за період з 27.04.2021 року по 08.11.2021 року /згідно із вимогами позивача/ складає 134 робочих дні. Таким чином, станом на 08.11.2021 року заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед [PERSON] становить 51652,98 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів /із розрахунку 385,47 грн. х 134 робочих днів/. Суд критично оцінює пояснення представника відповідача з пропуску позивачем строку звернення до суду із вказаною вимогою виходячи із наступного. Згідно із ч. 1 ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. Стаття 234\~КЗпП передбачає, що у разі пропуску з поважних причин установлених строків суд може поновити ці строки. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1\~КЗпП України роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №61-590св17 від 16.01.2018р. Судом також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 06.11.1992\~року "Про\~практику розгляду\~судами трудового\~спору" роз`яснено, що встановлені ст.ст. 228, 233\~КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Отже, для встановлення початку перебігу тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В даному випадку відповідачем фактичний розрахунок з позивачем не проведений, а тому підстав для застосування строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у суду немає. Разом з тим, з урахуванням висновків Великої палати Верховного суду, викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що ДП МОУ «ЛЗЗК» є державним підприємством військово-оборонної галузі, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку, суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку у сумі 20000 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід задоволити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, із відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 384,25 грн. (із розрахунку 20000 грн./51652,98 грн. х 992,40 грн). Крім цього, із відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки позивач звільнений від сплати такого, а позов у цій частині підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed