Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом у якому, з урахуванням заяви, поданої 30.08.2021, просить: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 01.08.2019, зареєстрований в реєстрі за №3-938 та посвідчений Другою дніпровською нотаріальною конторою, де дарувальником є [PERSON] , а обдарованою є [PERSON] ; - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та поділити спільне майно подружжя шляхом: визнання права власності на Ѕ вказаної квартири за [PERSON] , на інші Ѕ частину за [PERSON] . Ухвалою суду від 01.12.2020 відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 01.11.2021 підготовче засідання закрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він з 15.10.2010 перебував на квартирному обліку. 02.03.2011 йому батько подарував будинок. 09.09.2016 він уклав шлюб із відповідачкою [PERSON] [INFO] у шлюбі народилася донька. 02.03.2018 він продав свій будинок, відповідачка зняла грошові кошти із депозитного рахунку та вони сплатили перший внесок за квартиру у новобудові. З 28.03.2018 по 08.07.2019 було зроблено ряд внесків за квартиру, внаслідок чого подружжя набуло право власності на квартиру та оформили її на відповідача. Враховуючи, що він перебував на квартирному обліку та мав намір отримати квартиру від держави, дружина, з його згоди, подарувала квартиру своїй матері [PERSON] . Сім`я позивача зареєструвалася у квартирі, позивач здійснював там ремонт. З червня 2020 він перестав проживати у квартирі, шлюб позивача та [PERSON] розірвано. Позивач вказує, що така квартира є спільним майном подружжя із рівними частками кожного із подружжя. Договір дарування є фіктивним. Дарування здійснено з метою збереження обліку потребуючих поліпшення житлових умов, а після дарування він здійснював в квартирі ремонт, там було зареєстровано місце проживання сім`ї позивача. Відповідачем [PERSON] , 11.05.2022, подано відзив на позовну заяву. Враховуючи, що відзив подано поза межами строків, визначених процесуальним законом, суд такий відзив залишає без розгляду. Разом із тим суд враховує відповідні пояснення відповідача. Так [PERSON] вказує, що грошові кошти на купівлю квартири, практично повністю (в сумі 6 та 7 тис. доларів перший внесок, а також подальші внески), були надані нею та її родичами, зокрема матір`ю. Будинок позивач продав лише за 42 тис.грн., останній мав маленьку заробітну плату, а саме 6 7 тис.грн. Між відповідачами із самого початку існувала домовленість, що квартира буде оформлена на [PERSON] , проте враховуючи необхідність термінового підписання документів та перебування останньої на роботі документи були оформлені на [PERSON] . Тому й було укладено оскаржуваний договір дарування, на укладення якого позивач надав згоду. Позивач вказував, що немає шансу отримати житло від держави, володіння квартирою не є підставою для зняття із квартирного обліку. Договір дарування було укладено з метою досягнення обумовлених ним наслідків. Воля його учасників була спрямована саме на дарування квартири. Від відповідача [PERSON] відзиву не надходило. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з підстав, що вказані у позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про судове засідання повідомлялися належним чином, в судові засідання не з`являлися неодноразово. Враховуючи думку представника позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів в заочному провадженні. Обставини, встановлені судом. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (мала також прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] ») укладено шлюб [INFO] . У [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася дочка [PERSON] . 02.03.2018 [PERSON] продав [PERSON] будинок [ADDRESS] . У договорі вказана ціна продажу 42\~072 грн., будинок належав [PERSON] на підставі договору дарування від 02.03.2011. Згідно договору купівлі-продажу від 01.08.2019 за яким [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (спірна квартира). У п.5 договору вказано, що на укладення договору надав згоду [PERSON] . У нотаріальній справі щодо посвідчення оскаржуваного договору міститься заява, справжність підпису на якій посвідчена 25.07.2019 нотаріально та згідно якої [PERSON] дає свою згоду на укладення договору дарування спірної квартир [PERSON] в користь [PERSON] . Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 01.08.2019 за номером 32638676, право власності на квартиру [ADDRESS] (спірна квартира) зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 01.08.2019, реєстраційний номер 3-938. Попередньо право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] 01.08.2019, на підставі договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК «Грін Парк» від 23.03.2018, договору про заміну сторони від 28.03.2018, акту прийому-передачі квартири від 27.06.2019 та довідки про асоційоване членство від 15.05.2019. Судом витребовувалися вказані документи від відповідача, проте такі надані не були. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих №4204 від 03.03.2020, у спірній квартирі зареєстровано місце проживання: [PERSON] та [PERSON] 14.08.2019, [PERSON] 22.08.2019. Власник [PERSON] не зареєстрована. Позивачем надано також документи із квартирно-облікової справи згідно яких, [PERSON] перебуває на квартирному обліку із 15.10.2010 одноособово, а з 29.09.2017 також із дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] . Позивачем також подано накладні від 22.07.2019 на суму 12\~372 грн., від 01.11.2019 на суму 3\~060,56 грн., квитанцію про сплату 265,44 грн., фотознімки, виписку по особовому банківському рахунку. Позивач вказує, що вказані документи доводять проведення ним ремонту у спірній квартирі та оплату за житлово-комунальні послуги по вказаній квартирі сім`єю позивача. Позивач, будучи допитаний як свідок, вказав, що квартира була куплена за спільні кошти для сім`ї, він робив у ній ремонт. Квартира була подарована фіктивно, з метою зберегти чергу та отримати від держави житло для його сина. Допитаний у якості свідка [PERSON] вказав, що є сином позивача, три рази був на спірній квартирі, допомагав позивачу робити ремонт. Позивач вів себе у квартирі як власник, він чув розмови, що квартира придбана для проживання сім`ї позивача. Позивач перебував на квартирному обліку з метою отримання квартири для свідка. Допитаний у якості свідка [PERSON] вказав, що позивач є його дядьком, від якого він чув про купівлю квартири для проживання сім`ї, позивач показував фотографії квартири. Позивач перебував на квартирному обліку. Допитаний у якості свідка [PERSON] вказав, що працював разом із позивачем. Позивач йому розповідав, що продав батьківський будинок та купив квартиру. Особисто один раз допомагав піднімати будівельні матеріали до квартири. Йому відомо, що позивач стояв на квартирній черзі, заробітна плата позивача була приблизно 10 тис. грн. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1\~261,20 грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі №501/2211/18. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.10 ст.84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Відповідно до\~статті 627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою\~статті 628\~ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із статтею 202\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до\~статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 203\~ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 216\~ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 236\~ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до змісту статті 234\~ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Позивач покликався на висновки рішень Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2014 у справі №6-2388св14, Верховного Суду від 14.03.2018 у справі 363/502/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, оскільки у цих справах вирішувалися спори між кредитором та боржником і його родичом, які з метою приховання майна від конфіскації, задоволення за його рахунок вимог кредитора, укладали фіктивні договори відчуження такого майна. Такі висновки зводяться до того, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена\~правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. За висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 29.09.2021 у справі №298/347/16-ц, тлумачення\~статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. За висновками, наведеними Верховним Судом у постанові від 14.09.2020 у справі №521/4510/18, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення правочину) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1.\~Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 10.04.2019 у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок щодо доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Поведінка позивача, який підписав договір купівлі-продажу квартири, в якому сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, звернувся до суду із позовом про визнання зазначеного договору фіктивним, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісною. За висновками, викладеними Верховним Судом у справі від 16.06.2021 у справі № 359/7392/15-ц, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Оскільки [PERSON] був стороною договору-купівлі продажу і його згода на укладення договору купівлі-продажу була висловлена його підписом як продавця … Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про безпідставність посилань [PERSON] про фіктивність договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] відчужив на користь та у власність [PERSON] 17/25 часток в нежитлових приміщеннях. Подібні висновки викладено Верховним Судом також у постанові від 10.04.2020 у справі №710/337/18. У відповідності до пп.1) ч.2 п.26 Правил обліку\~громадян,\~які потребують\~поліпшення житлових\~умов,\~і надання\~їм жилих\~приміщень в\~Українській РСР,\~затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 N470, громадяни знімаються з квартирного обліку у випадках поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 34 ЖК Української РСР\~потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Відповідно до ст.47 ЖК Української РСР, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. За приписами ст.35 Житлового кодексу УРСР та п.17 вказаних правил, громадяни, які штучно погіршили житлові умови шляхом обміну займаного жилого приміщення, його псування або руйнування, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання жилого будинку (частини будинку), а також громадяни, у яких потреба в поліпшенні житлових умов виникла внаслідок вилучення жилого приміщення, використовуваного для одержання нетрудових доходів (стаття 96), не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов. Висновки суду. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] була куплена та оформлена на [PERSON] в період перебування у шлюбі із [PERSON] , [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та неподання нею витребуваних судом доказів, щодо набуття майна, суд приходить до висновку, що вказана квартира є спільним майном [PERSON] та [PERSON] . Висновки, наведених позивачем рішень судів касаційної інстанції не можуть бути застосовані у даній справі, адже такі стосуються відносин укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу. Тобто у цих справах суду захищали права третіх осіб від недобросовісних дій сторін правочину. В свою чергу наведені судом рішення Верховного Суду у справах №710/337/18та №359/7392/15-ц стосуються відносин за якими один із подружжя просить визнати фіктивними укладені ним договори відчуження майна. При цьому Верховний Суд залишив без змін рішення про відмову у задоволенні відповідних позовів, мотивуючи рішення зокрема тим, що позивач був стороною правочинів, у яких вказувалось, що такі не носять характеру фіктивного чи удаваного, а у справі №521/4510/18 Верховний Суд, до аналогічних відносин, застосував доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої - принцип добросовісності. У даній справі позивач, як співвласник майна, надав згоду на укладення договору, а в договорі вказано, що такий не носять характеру фіктивного чи удаваного. Крім того, позивачем не доведено, що укладаючи договір дарування, обома його сторони, зокрема обдарована, не мали на меті встановлення правових наслідків. Щодо мети збереження перебування на квартирному обліку, то суд оцінює такі покликання позивача критично, адже, по-перше факт купівлі квартири на ім`я [PERSON] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто факт набуття квартири подружжям вже відбувся. Подальше її відчуження цього не може змінити. Крім того таке відчуження підпадає під ознаки штучного погіршення житлових умов. Виходячи із логіки позивача, учасники відносин мали б відразу оформити право власності на квартиру за [PERSON] . По-друге, враховуючи житлову площу квартири (12,1 кв.м.) та склад сім`ї позивача із трьох осіб, набуття квартири у власність не свідчило б про забезпечення сім`ї позивача та відповідача жилою площею за визначеними законом нормами, а відповідно про те, що підстави для поліпшення житлових умов відпали. Саме останнє є підставою для зняття із квартирного обліку. Покликання позивача на факт реєстрації у квартирі сім`ї позивача та відповідача, а також про здійснення позивачем ремонту у квартирі не спростовують наведених вище висновків, адже не можуть свідчити про мету укладення правочину його сторонами (саме в момент його укладення). Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню. Інших судових витрат не заявлено.

Outcome: dismissed