Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом (а.с.1-2), та просить постановити рішення, яким стягнути з Комунального підприємства Болградської міської ради «Горводоканал» на його користь: - 9 928,80 гривень (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім гривень вісімдесят копійок) за несвоєчасну виплату суми, належної позивачу при звільненні; - 10 921,60 гривень (десять тисяч дев`ятсот двадцять одна гривня шістдесят копійок) матеріальної допомоги на оздоровлення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що позивач 24.03.2020 року був прийнятий на роботу до Комунального підприємства Болградської міської ради «Горводоканал» та 17 грудня 2021 року його, [PERSON] звільнено. Останнім робочим днем позивача було 17 грудня 2021 року. В цей день позивач знаходився на роботі і саме в цей день йому повинні були виплатити розрахункові. В день звільнення позивачу не повідомили про розмір суми, належної йому при звільненні. 30.12.2021 року позивач отримав на картковий рахунок частину заробітної платні та 06.01.2022 року отримав ще одну частину заробітної платні, та на думку позивача фактичний розрахунок з ним було проведено 06.01.2022 року, тобто розрахунок було затримано на 20 днів. З наведеного позивачем розрахунку, відповідач має сплатити 496.44*20 = 9 928.80 гривень. Крім цього, позивач стверджує, що в серпні 2021 року він перебував у відпустці та йому не сплатили матеріальну допомогу на оздоровлення, яка мала б бути йому виплачена при звільненні в розмірі 10921.60 гривень. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 01.03.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду на 15.03.2021 року о 09:00 годині (а.с.11), про що повідомлено сторін по справі (а.с.12). 14 березня 2022 року представником відповідача, який діє на підставі довіреності №1 від 02.03.2022 року Капітоновим С.С. (а.с.57, 58-62) подано відзив з додатками (а.с.13-15, 16-56). Згідно цього відзиву, відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та просить відмовити в задоволенні позову. При цьому відповідач не заперечує самого факту несвоєчасної виплати розрахункових коштів, належних позивачу при звільненні, однак стверджує, що комунальне підприємство у період з 17 грудня 2021 року до моменту повного розрахунку з позивачем (до 06.01.2022 року) перебувало і на даний час перебуває у скрутному матеріальному становищі. Для того, щоб розрахуватись із працівниками за січень 2022 року КП «Горводоканал» зверталось за допомогою до свого засновника Болградської міської ради для отримання відповідних коштів в борг. Щодо наявності права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення та посилання позивача на положення Колективного договору та на Постанову КМУ від 30.08.2002 року №1298, то на думку відповідача це право підприємства, а не обов`язок, виходячи з п.п.8 п.5.1 Колективного договору «Роботодавець зобов`язується при наявності фінансової можливості виплачувати працівникам матеріальну допомогу на оздоровлення». Однак, у серпні 2021 року у КП «Горводоканал» не було фінансової можливості сплатити позивачу вищезазначену матеріальну допомогу через скрутне матеріальне становище. До того ж КП «Горводоканал» не є бюджетною організацією чи установою, бо не утримується за рахунок місцевого бюджету, а утримується за рахунок комунальних платежів та результатів самостійної господарської діяльності, а тому постанова КМУ не розповсюджується на дію підприємства. В судове засідання 15.03.2022 року позивач не прибув, та за участю представника відповідача підготовче засідання було відкладено на 09:00 годину 24.03.2022 року (а.с.66), про що повідомлено позивача (а.с.67-68, 70). В підготовчому засіданні 24.03.2022 року: -позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що ним надані суду усі докази, та вважав за можливе закрити підготовче засідання і справу призначити до судового розгляду; -представник відповідача заперечував щодо позовних вимог позивача, просив врахувати обставини, викладені у відзиві, вважав за можливе закрити підготовче засідання і справу призначити до судового розгляду. Ухвалою суду від 24.03.2022 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 11.04.2022 року (а.с.73). В судовому засіданні 11.04.2022 року: - позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, надав пояснення з підстав зазначених в позові. Пояснив, що йому нічого не було відомо про колективний договір, і проте, що нікому із працівників підприємства матеріальна допомога на оздоровлення в 2021 році не виплачувалася. - представник відповідача заперечував усі доводи позивача, просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Пояснив, що колективним договором передбачено, що роботодавець бере на себе зобов`язання при наявності фінансової можливості виплачувати працівникам матеріальну допомогу на оздоровлення. Втім, дійсно жоден із працівників КП «Горводоканал» в 2021 році не отримав матеріальної допомоги на оздоровлення в силу важкого матеріального становища підприємства. Саме з цих самих підстав, не було виплачено своєчасно, тобто в день звільнення, належні позивачу розрахункові кошти при звільненні, тобто не з вини підприємства. Лише за результатами отриманих платежів від абонентів за спожиті послуги, підприємство може розраховуватися зі своїми працівниками, однак не всі споживачі розраховуються вчасно, а деякі взагалі не розраховуються. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації працівникам втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до наказу КП Болградської міської ради «Горводоканал» № 59 к від 23.03.2020 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу на посаду начальника ділянки з вивозу та утилізації ТПВ з 24.03.20 р. встановивши посадовий оклад згідно із штатним розкладом (а.с.16), про що 24.03.2020 року зроблено відповідний запис у трудовій книжці (а.с.6). 17.12.2021 року Наказом директора КП «Горводоканал» № 308 к від 03.12.2021 року позивача [PERSON] звільнено з посади начальника ділянки по вивезенню і утилізації ТП на підставі особистої заяви відповідно до ст. 36 ч.1 КЗпП України (а.с.17). В пункті 2 цього наказу зазначено, що « Якимовій Н.І. бухгалтеру 1 категорії, провести розрахунок з працівником згідно відпрацьованого часу за грудень 2021 р., та виплатити компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 18 календарних днів за робочий період з 24.03.2021 року по 17.12.2021 року (а.с.17). Згідно довідки про доходи КП «Горводоканал» позивачу [PERSON] нараховано заробітну плату за період: серпень - грудень 2021 року: -серпень - 17684.85 гривень -вересень - 5946.32 гривень -жовтень - 10063.00 гривень -листопад - 10063.00 гривень -грудень - 12 679.53 гривень Всього: 56436.70 гривень (а.с.42). Станом на день звільнення позивачу нараховано за грудень 2021 року: - заробітну плату в розмірі 20 780.24 гривень, в тому числі компенсація за невикористану відпустку 6 664.86 гривень. З цієї суми було утримано податки на суму 2 472.51 гривень. Фактично було виплачено до дня звільнення 4050.00 гривень (а.с.43). Після звільнення 17.12.2021 року було виплачено позивачу: - 30.12.2021 року - 9 257.73 гривень (а.с.44-45); - 06.01.2021 року - 5000.00 гривень (а.с.46-47). Відповідачем позовні вимоги в частині наявності заборгованості по виплаті заробітної плати на день звільнення 17.12.2021 року в розмірі 14 257.73 гривень були визнані, та підтверджено, що фактично розрахунок було здійснено: 30.12.2021 року - 9 257.73 гривень, 06.01.2021 року - 5000.00 гривень. Тобто, що даний факт мав місце, було визнано представником відповідача в судовому засіданні. Таким чином, заборгованість по заробітній платі в розмірі 14 257.73 гривень позивачу не була виплачена 17.12.2021 року в день звільнення, а фактично кінцевий розрахунок було здійснено - 06.01.2022 року, тобто через 20 днів. Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Положеннями ч.1 ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівникові виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Враховуючи, що позивач був звільнений 17.12.2021 року, остаточний розрахунок з ним проведено через 20 днів 06.01.2022 року, та 01.03.2022 року вже звернувся до суду з цим позовом, то не вбачається підстав, які б свідчили про зловживання з боку позивача. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок N 100), застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пп «л» п.1 розділу І Порядку). Згідно абз. 3 п.2 розділу ІІ Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Розділом ІV вказаного Порядку врегульовано порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати. Так, згідно п.5 цього розділу Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 розділу ІV Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. При визначенні середньоденної зарплати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за весь час затримки виплати зарплати, яка обчислюється шляхом множення середньоденної зарплати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановлених за дотримання вимог законодавства. Згідно довідок КП «Горводоканал» без дати та б/н (а.с.8, 42) позивачу [PERSON] відповідачем нараховано заробітну плату: жовтень 2021 року - 10063.00 гривень, листопада 2021 року - 10063.00 гривень. Кількість робочих днів в жовтні 2021 року - 20, в листопаді 2021 року - 22 день. Тобто в середньому відпрацьовано 21 робочих днів в місяць (20+22) : 2). Середньоденна заробітна плата становить 479.19 гривень з розрахунку: 10063.00 гривень + 10063.00 гривень = 20 126.00 гривень : 2 : 21. Позивач звільнений - 17.12.2021 року (а.с.17). Заборгованість по заробітній платі при звільненні становила - 14 257.73 гривень, яка сторонами не оспорювалася (а.с.43). Фактично вказана заборгованість позивачу була виплачена відповідачем 06.01.2022 року (а.с.39) , тобто через 20 днів. Середній заробіток за весь час затримки виплати за період з 17.12.2021 року по 06.01.2022 року - 20 днів 20 х 479.19 гривень становить 9 583.80 гривень. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок N 100), застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пп. «л» п.1 розділу І Порядку). Усі виплати включаються до розрахунку середньої заробітної плати в тому розмірі, у якому їх нараховано, без виключення сум відрахування на податки. Справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, а тому суд задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині. А тому в даному рішенні суду сума, яку суд визначив до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку, розраховувалася без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку тощо, зменшується на суму податків і зборів. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 359/10023/16-ц, виклавши правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. На підставі наведеного суд прийшов до переконання, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та знайшли своє підтвердження дослідженими судом доказами, а тому підлягають задоволенню. Твердження відповідача, що несвоєчасна виплата позивачу коштів при звільненні сталася через поважні причини, а саме в зв`язку з перебуванням підприємства в скрутному матеріальному становищі, суд розцінює критично. Так, підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до статті 116 КЗпП, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Помилковими є доводи відповідача, що вина власника виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати своїх обов`язків перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення. 25 березня 2021 року на загальних зборах трудового колективу був прийнятий Колективний договір між адміністрацією КП «Горводоканал» Болградської міської ради і трудовим колективом підприємства на 2021-2025 роки (а.с.18-41). Договір укладено адміністрацією КП «Горводоканал» в особі виконуючого обов`язки директора Ільченка Анатолія Валентиновича і працівниками в особі обраного і уповноваженого голови трудового колективу, Тонєвої Тетяни Іванівни . Цей договір є основним нормативним документом, який відповідно до чинного законодавства регулює виробничі та трудові відносини, питання умов праці та соціального розвитку колективу. Сторони визнають договір нормативним актом, його норми і положення діють безпосередньо і є обов`язковими для виконання роботодавцем і трудовим колективом. Правовою основою укладення цього договору є Закон України «Про колективні договори і угоди», Закон України «Про оплату праці», КЗПп України. Згідно п.п.8 п.5.1 вказаного договору роботодавець взяв на себе зобов`язання: при наявності фінансової можливості виплачувати працівникам матеріальну допомогу на оздоровлення (а.с.25). Однак, відповідно до довідки КП «Горводоканал» № 176 від 24.03.2022 року за підписом директора Ільченка А.В., та головного бухгалтера Бондаренко Т.І. (а.с.77), протягом 2021 року матеріальна допомога на оздоровлення жодному працівнику підприємства не нараховувалася та не виплачувалася. Безпідставним є посилання позивача на п.п. «б» п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», оскільки положення даної постанови направлені на упорядкування оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, а також створення механізму підтримання на постійному рівні оптимальних міжгалузевих та міжпосадових співвідношень в оплаті праці. Так, дійсно п.п. «б» 4 цієї постанови надано право керівникам місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків: надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання. Згідно з пунктом 12 статті 2 Бюджетного Кодексу України бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими. Отже, виходячи з вищезазначеного, КП «Горводоканал» не є бюджетною організацією чи установою, так як не утримується за рахунок місцевого бюджету, а утримується за рахунок комунальних платежів та результатів самостійної господарської діяльності, що підтверджується Статутом Комунального підприємства Болградської міської ради «Горводоканал», затвердженого рішенням Болградської міської ради Одеської області VІ скликання від 30.03.2011 року №150-VІ з послідуючими змінами від 24.10.2013 року, від 16.08.2018 року, 24.10.2019 року (а.с.48-55), де п.3.1 визначено, що підприємство - самостійний суб`єкт господарської діяльності, створений Болградською міською радою Одеської області на базі відособленої частини комунального майна територіальної громади міста Болград. А відтак, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік. Щодо сплати судового збору Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Відповідно до статті 1 цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Водночас статтею 5 Закону України «Про судовий збір» установлено пільги щодо сплати судового збору, згідно з пунктом 1 частини першої якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Зазначене повністю відповідає позиції Верховного суду викладеній в постанові від 30.01.2019 року справа № 910/4518/16. Разом з цим, позивачем при зверненні до суду не було сплачену відповідну суму судового збору. Відповідно до ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 992.40 гривень судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial