Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» 31.08.2020 звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуг. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» на підставі ліцензії забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно». Оскільки, в будинку [ADDRESS] з 30.09.2017 встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири. У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання в будинку [ADDRESS] нарахування за послугу здійснювалося згідно п.п.40-49 Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р. №630, а саме у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища. В квартирі [ADDRESS] з 21.10.2019 встановлено лічильник обліку гарячого водопостачання, тому згідно п. 20 вказаних вище правил плата за надані послуги вносяться споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно умов договору на встановлення засобів обліку. У період до встановлення лічильника обліку гарячого водопостачання в квартирі [ADDRESS] нарахування за послугу здійснювали згідно п. 21 вищевказаних правил плата в разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу. Зі співвласником квартири [ADDRESS] [PERSON] 11.10.2018 було підписано Договір №530/1/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Вказаний договір укладено на 1 рік. Згідно п. 31 Договору, він набирає чинності з дня його укладання. Договір вважається щороку продовженим на наступний річний термін, якщо не пізніше, ніж за один місяць до закінчення його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. Таких заяв сторонами не подавалось, тому Договір №530/1/2 є дійсним на сьогоднішній день. Крім того, позивач вказує, що згідно відповіді на адвокатський запит [PERSON] №12914-01-10 від 15.07.2020 наданої Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради за адресою по [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , з 17.07.2014 по теперішній час, [PERSON] , з 11.05.20211 по теперішній час, [PERSON] , з 11.05.2011 по теперішній час та [PERSON] , [INFO] , з 11.05.2011 по теперішній час. 23.09.2016 відповідачі [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 7133, виданого приватним нотаріусом Левицькою Е.А.. Колишнім власником квартири відповідно до зазначеного договору був [PERSON] . Отже, позивач вказує, що відповідачі стали власниками по Ѕ частки квартири у праві спільної часткової власності відповідно до законодавства України. 23.06.2016 відповідачі уклали між собою Договір про поділ квартири [ADDRESS] , що є у спільній частковій власності № 7136, відповідно до якого відповідачі домовилися про поділ у натурі вказаної вище квартири. Відповідно до п. 7 Договору, поділ у натурі квартири припинив спільну часткову власність відповідачів, співвласників квартири. Згідно із п. 8 договору у приватну власність відповідачам було передано частки у праві спільної часткової власності на квартиру, які були закріплені за ними з правом фактичного володіння та користування. Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] стали власниками часток спільної часткової власності, виділених їм у натурі на підставі договору та закону і зобов`язані в силу норм чинного законодавства оплачувати житлово-комунальні послуги саме послуги по опаленню та гарячому водопостачанню, які надавалися позивачем на квартиру [ADDRESS] . Щодо періоду виникнення спірної заборгованості з жовтня 2016 по укладення 11.10.2018р. Договору №530/1/2, позивач також зазначив, що згідно з ч.5 ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Відповідач фактично споживаючи послуги не надсилав позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надавав відповідачу житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі. Позивач вказує, що відповідачі своєчасно з жовтня 2016 не вносили плату за отримані послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість,яка станом на 01.07.2020 складає 57047,94грн., що підтверджується листом-розрахунком по ОР №10053020. Борг станом на 01.10.2016 у сумі 27974,40грн. стягнуто з колишнього власника квартири [PERSON] рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.03.2016 (справа № 711/9253/16-ц). На підставі вищевикладеного, просять стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на їхню користь заборгованість за спожиту теплову енергію, гаряче водопостачання у розмірі 57 047,94 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 12 839,98грн. та 3% річних у розмірі 5467,79 грн., а всього 75355,71 грн. та стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2270.00 грн. Ухвалою суду від 85 вересня 2020 року провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27.01.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву. В даному відзиві відповідача просив поновити йому строк для подання відзиву та зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме в частині суми 16877,38грн. за опалення та 7269,41грн. за надані позивачем послуги з гарячого водопостачання. Також визнав понесені позивачем інфляційні витрати та 3% річних на ці суми, та відповідно пропорційну суму судового збору. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що на підставі договорів про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, укладених із позивачем 11.10.2018, особовий рахунок № [NUMBER] був розділений на два особові рахунки: - ОР № [NUMBER] залишився за частиною квартири, яка залишилась у фактичному користуванні та володінні [PERSON] , з проведенням її по облікам позивача як квартира [ADDRESS] ; - ОР№ 10053241 визначений за частиною квартири, яка залишилась у фактичному користуванні та володінні відповідача [PERSON] з проведенням її по облікам позивача як квартира [ADDRESS] . В подальшому, на підставі наказу Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради №2905-а від 19.06.2019 «Про присвоєння та заміну нумерації будинків та споруд на території м. Черкаси» за [PERSON] залишено номер квартири [ADDRESS] , а [PERSON] присвоєно номер квартири [ADDRESS] . Відповідач вказує, що він звернувся до абонентського відділу позивача для визначення суми заборгованості за особовим рахунком даної квартири № [NUMBER] . Станом на 01.10.2019 позивачем через його абонентський відділ було самостійно переведено частину боргу по особовому рахунку № [NUMBER] на особовий рахунок № [NUMBER] в сумах 27 465,68грн. за опалення та 8329,94грн. за гаряче водопостачання як борг за квартирою [ADDRESS] . Відповідач вказує, що 21.10.2019 з його особистого приватного рахунку в «ОТП Банк» ним було проведено оплату встановлених позивачем рахунків на квартиру [ADDRESS] , яка по обліках позивача рахувалася як №20.2 в сумі 27465,68грн. (за опалення) та 8329,94грн. (за гаряче водопостачання), як борг за квартирою [ADDRESS] . В подальшому, 21.10.2019р. відповідачу [PERSON] було видано позивачем довідку про відсутність заборгованості за послуги з теплопостачання по рахунку № [NUMBER] , яка була необхідна йому для передачі новим власникам квартири для підтвердження відсутності боргу. Крім того, відповідач зауважує, що за даними листа-розрахунку по особовому рахунку № [NUMBER] по квартирі [ADDRESS] , яка належить відповідачу [PERSON] , станом на 01.10.2019 позивачем було на власний розсуд проведено перерахунки в довільних сумах 17378,69грн. за опалення та 2000,0грн. за гаряче водопостачання. За даними листа-розрахунку по особовому рахунку № [NUMBER] позивачем самостійно зроблено перерахунок за опалення та гаряче водопостачання відповідно за січень 2018 на суму 1231,0 та 700,0грн., за гаряче водопостачання у сумах відповідно 6000,0грн за жовтень 2018 та 2000,0грн за січень 2019 року, хоча фактично ці платежі не проводилися, адже оплата проводилась саме 21.10.2019 як заборгованість по особовому рахунку № [NUMBER] . Крім того, відповідач вказує, що до вказаних правовідносин слід застосувати строк позовної давності, з огляду на те, що позивачем подано позов 31.08.2020, а розрахунок позову включив частину заборгованості, на яку розповсюджується загальна позовна давність за відсутності підстав для її зупинення та переривання, тобто поза межами 3-річного строку давності, а саме за період з 01.10.2016 по 01.09.2017р. на суму 55092,06грн. згідно листа-розрахунку додатного позивачем до позову. При цьому, в цій сумі, на думку відповідача, зазначена сума боргу в розмірі 27974,40грн. станом на 01.10.2016, яка вже стягнута з колишнього власника ( [PERSON] ). Отже, відповідач вважає, що саме станом з 01.09.2017 має бути проведено розрахунок заборгованості за опалення та гаряче водопостачання по ОР №10053020. За підрахунком відповідача (згідно листа-розрахунку по ОР №10053020) з 01.09.2017 по 01.06.2020 нараховано за опалення - 44343,06грн., за гаряче водопостачання - 15983,45грн. Враховуючи те, що фактично нарахування проводились не на опалювальну площу 85,7кв.м., а на первинну в 147,5 кв.м. станом на 01.10.2019 (до фактичного розділення особових рахунків та перерахунку по них), то проведена відповідачем оплата по особовому рахунку № [NUMBER] в сумах 27465,68грн. (за опалення) та 8329,94 грн. ( за ГВП), повинна бути відрахована від загальної суми заборгованості за особовим рахунком № [NUMBER] за цей період. Отже, відповідач вказує, що за опалення борг станом на 01.09.2020 з врахуванням строків позовної давності може становити (32675,8грн. -27465,68) +141,95+1985,22+2995,33+1890,25+2365,24+1865,62+423,65 = 16877,38грн. За ГВП борг станом на 01.09.2020 з врахуванням строків позовної давності може становити (15559,61-8329,94)+34,02+2,86+2,86=7269,41грн. Отже, відповідач визнає заборгованість по опаленню та ГВП саме в цих розмірах, та інфляційні втрати та 3% річних на ці суми. 08.02.2020 від позивача надійшла на адресу суду відповідь на відзив. З даної відповіді вбачається, що позивач не заперечує того факту що відповідачем [PERSON] в повному обсязі сплачено заборгованість за послуги з теплопостачання та постачання гарячої води за ОР №10053241. Позивач вказує, що оплачувати житлово-комунальні послуги це обов`язок споживача, а невиконання цього обов`язку відповідачем порушує права позивача, за захистом якого позивач звернувся до суду даним позовом. Відповідач [PERSON] у відзиві зазначив, що про факт оплати житлово-комунальних послуг по ОР №10053241, які надавались позивачем на іншу квартиру, а саме на квартиру [ADDRESS] . Натомість, заборгованість по ОР №10053020 відповідачами до сих пір не оплачена. Крім того, відповідачем [PERSON] не спростовано того факту, що він є фактичним споживачем послуг наданих позивачем за адресою: [ADDRESS] , а відтак є солідарним боржником у даних правовідносинах, як і відповідач [PERSON] , який також зареєстрований за вказаною адресою, відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Нарахування за централізоване опалення по ОР №10053020 здійснювалися позивачем починаючи з жовтня 2018 року, після розділення особових рахунків, на площу 85,7 кв.м., а по ОР №10053241 відповідно на площу 58,1 кв.м., на підставі фактичного користування квартирою [ADDRESS] між відповідачами [PERSON] , [PERSON] , затвердженого договором про поділ даної квартири від 23.09.2016р. Зазначення у договорі про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 11.10.2018 (підписаного відповідачем [PERSON] ) опалювальної площі по ОР №10053020 58,1 кв.м. замість 85,7кв.м., є нічим іншим, як механічною помилкою, здійсненою працівником абонентського відділу. Позивач вказує, що вказана обставина ніяк не впливала на нарахування за централізоване опалення по ОР №10053020, які здійснювалися від самого початку на площу 85,7 кв.м., що підтверджується листом-розрахунком по особовому рахунку, доданому до позовної заяви. В той же час, по ОР № [NUMBER] здійснювалися нарахування за централізоване опалення на площу 58,1 кв.м., які були повністю погашені відповідачем [PERSON] .. Щодо клопотання відповідача [PERSON] про застосування до позовних вимог строку позовної давності, позивач зазначив наступне. З листа-розрахунку по ОР №10053020 вбачається, що у жовтні 2018, січні 2019 та жовтні 2019 відповідачами були здійснені оплати за послуги по ГВП, а не по ОР №10053251 у сумі 6000,0грн., 2000,0грн. та 2000,0грн. відповідно, що не є перерахунками, а зазначенням сум оплат за відповідну послугу, відображену у відповідній колонці листа-розрахунку. Таким чином, позивач зазначає, що оплата за ГВП у сумі 6000,0грн. у жовтні 2018 перекрила нарахування за жовтень 2018 у сумі 493,12грн., а отже, відповідачами було сплачено власне 493,12грн. за поточний місяць, а решта 5 506,88грн. за минулі місяці в рахунок погашення боргу за ГВП. Оплата за ГВП у січні 2019 у сумі 2000,0грн. перекрила нарахування за січень 2019 у сумі 595,36грн., а отже відповідачами було сплачено власне 595,36грн. за поточний місяць, а решта 1404,64грн. за минулі місяці і рахунок погашення боргу за ГВП. Оплата за ГВП в жовтні 2019 у сумі 2000,0грн. перекрила нарахування за жовтень 2019 у сумі 384,10грн., а отже відповідачами було сплачено власне 384,10грн. за поточний місяць, а решта 1615,90грн. за минулі місяці і рахунок погашення боргу за ГВП. Таким чином, з листа-розрахунку по ОР№ 10053020 вбачається, що періодичні оплати відповідачами за послугу по ГВП були здійсненні у жовтні 2018, січні та жовтні 2019 є частковою сплатою боргу та свідченням про визнання борг або іншого обов`язку. Будь-яких доказів, які б підтверджували/спростовували той факт, що оплати були здійсненні іншою особою, відповідачами надано не було. Отже, вимога відповідача про застосування строку позовної давності у даній ситуації є незастосованими. Окрім того, 22.10.2019 відповідач [PERSON] звернулася до позивача із заявою про укладання договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги на суму 66571,83грн. На думку позивача, дана заява є нічим іншим, як письмовим проханням відповідача відстрочення сплати боргу. Відповідно до правової позиції, висловленої ВС у справі №916/2403/18 від 10.09.2019 до дій, що свідчать про признання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу та інше. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Проте надав суду письмову заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також просив проводити розгляд справи без його участі з урахуванням обставин викладених у повно ній заяві та зазначених у відповіді наданій на відзив. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Причину неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, судом було вирішено поводити розгляд справи без участі сторін. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» на підставі ліцензії забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно». В судовому засіданні встановлено, що 23.09.2016 відповідачі [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 7133, виданого приватним нотаріусом Левицькою Е.А.. Колишнім власником квартири відповідно до зазначеного договору був [PERSON] . Отже, відповідачі стали власниками по Ѕ частки квартири у праві спільної часткової власності відповідно до законодавства України. Разом з тим, 23.06.2016 відповідачі уклали між собою Договір про поділ квартири [ADDRESS] , що є у спільній частковій власності № 7136, відповідно до якого відповідачі домовилися про поділ у натурі вказаної вище квартири. Відповідно до п. 7 Договору, поділ у натурі квартири припинив спільну часткову власність відповідачів, співвласників квартири. Згідно із п. 8 договору у приватну власність відповідачам було передано частки у праві спільної часткової власності на квартиру, які були закріплені за ними з правом фактичного володіння та користування. Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] стали власниками часток спільної часткової власності, виділених їм у натурі на підставі договору та закону. Окремо слід зазначити, що на підставі п. 8 вказаного вище договору, відповідач [PERSON] став власником частки квартири, яка має загальну площу приміщень 60,3 кв.м., житлової 39,0 кв.м., а відповідач [PERSON] стала власником частки квартири, яка має загальну площу приміщень 87,2 кв.м., житлової 40,7 кв.м. 11.10.2018р. між [PERSON] та позивачем було укладено договір № 5301/1/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] за ОР №10053020. 11.10.2018р. особовий рахунок № [NUMBER] був розділений на два особові рахунки: - ОР № [NUMBER] залишився за частиною квартири, яка залишилась у фактичному користуванні та володінні [PERSON] , з проведенням його по облікам позивача як квартира [ADDRESS] ; - ОР№ 10053241 визначений за частиною квартири, яка залишилась у фактичному користуванні та володінні відповідача [PERSON] з проведенням його по облікам позивача як квартира [ADDRESS] . В подальшому, на підставі наказу Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради №2905-а від 19.06.2019 «Про присвоєння та заміну нумерації будинків та споруд на території м. Черкаси» за [PERSON] залишено номер квартири [ADDRESS] , а [PERSON] присвоєно номер квартири [ADDRESS] . 04.09.2019 відповідач [PERSON] продав свою квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки № б/н ПАТ «Черкаське хімволокно» від 21.10.2019, [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , ОР №10053241 за період з 01.06.2000р. по 01.10.2019р. заборгованості за послуги теплопостачання немає. Зазначена обставина також визнається сторонами, тому не підлягає доказуванню в судовому засіданні. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на наступні обставини. Так, оскільки, в будинку [ADDRESS] з 30.09.2017 встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири. У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання в будинку [ADDRESS] нарахування за послугу здійснювалося згідно п.п.40-49 Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р. №630, а саме у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища. В квартирі [ADDRESS] з 21.10.2019 встановлено лічильник обліку гарячого водопостачання, тому згідно п. 20 вказаних вище правил плата за надані послуги вносяться споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно умов договору на встановлення засобів обліку. У період до встановлення лічильника обліку гарячого водопостачання в квартирі [ADDRESS] нарахування за послугу здійснювали згідно п. 21 вищевказаних правил плата в разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу. Зі співвласником квартири [ADDRESS] [PERSON] 11.10.2018 було підписано Договір №530/1/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Вказаний договір укладено на 1 рік. Згідно п. 31 Договору, він набирає чинності з дня його укладання. Договір вважається щороку продовженим на наступний річний термін, якщо не пізніше, ніж за один місяць до закінчення його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. Таких заяв сторонами не подавалось, тому Договір №530/1/2 є дійсним на сьогоднішній день. Разом з тим, суд не може погодитись з даною обставиною, оскільки із змісту вказаного вище Договору № №530/1/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води укладеного між [PERSON] та позивачем, вбачається, що об`єктом вказаного договору є опалювальна площа (об`єм) квартири у розмірі 58,1 кв.м. Отже, із зазначеного вбачається, що вказаний договір був укладений з відповідачем [PERSON] саме на частину квартини, яка перебувала у його приватній власності відповідно до Договору про поділ квартири [ADDRESS] , що є у спільній частковій власності № 7136 від 23.09.2016р. Таким чином, із урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що фактично договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , об`єктом якого була б опалювальна площа (об`єм) квартири у розмірі 87,2 кв.м. із її власником [PERSON] не укладався. Крім того, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження укладення такого договору із відповідачем [PERSON] . Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, одночасно покладено як на споживача (відповідача), так і на виконавця (позивача) (п.1 ч.2 ст. 7, п.2 ч.2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Отже, оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , якій надавались позивачем послуги з теплопостачання та постачання гарячої води на опалювальну площу 85,7кв.м., про що свідчить витяг з ОР №10053020, то за таких обставин судом встановлено, що відповідач [PERSON] є фактичним споживачем наданих позивачем послуг у період часу за який позивачем нарахована заборгованість. Заявляючи вимогу про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивач посилався на відповідь на адвокатський запит [PERSON] №12914-01-10 від 15.07.2020 наданої Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, згідно якої за адресою по [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , з 17.07.2014 по теперішній час, [PERSON] , з 11.05.2011 по теперішній час, [PERSON] , з 11.05.2011 по теперішній час та [PERSON] , [INFO] , з 11.05.2011 по теперішній час. Відповідно до п.6 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. №2189-VІІІ індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно із ч.3 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особі, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до а.а.1, 5, 10, 11 ч.2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню, в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг, інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача. Плата за комунальні послуги, відповідно до ст. 67 ЖК України та ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», нараховується щомісячно, а її розмір розраховується за затвердженими в установленому порядку тарифами та відповідно до показань приладів обліку або за встановленими нормами. Ст.ст. 67, 68 ЖК України, ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що споживачі житлово-комунальних послуг повинні сплачувати за їх надання своєчасно, у строки, встановлені договором або законом. Згідно ч.3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує. Відповідно до ст.. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох, або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної часткової власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У відповідності до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, які відповідає його частці у справі спільної часткової власності (ч.1 ст. 358 ЦК України). У разі виділу співвласниками у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3 ст. 358 ЦК України). Отже, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що у даних правовідносинах [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами, оскільки вони не є та не були співвласниками квартири [ADDRESS] . Крім того, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем [PERSON] було укладено будь-яких договорів із [PERSON] та [PERSON] як із споживачами комунальних послуг щодо обов`язку їх оплати в солідарному порядку разом із нею, як власником квартири у яку позивачем надавались послуги з теплопостачання та постачання гарячої води. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості солідарно із [PERSON] та [PERSON] не підлягає до задоволення. Щодо розміру нарахованої заборгованості, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений термін. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з жовтня 2016 року відповідачем [PERSON] не в повному обсязі оплачувалися послуги за централізоване опалення та гарячого водопостачання внаслідок чого станом на 01.07.2021 року утворилася заборгованість в сумі 75355,71 коп., з яких: заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 57047,94 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 12 839,98 грн. та 3% річних у розмірі 5 467,79 грн. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] посилається на те, що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції / пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникати переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись, у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» / судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти російської федерації а.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п.51. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у Постанові від 07.06.2018р. у справі № 668/8830/15-ц правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або, з його згоди, іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Виходячи з наведеного, колегія суддів погодилася із висновком суду апеляційної інстанції про вчинення відповідачем дій, які, відповідно до положень статті 264 ЦК України, свідчать про переривання строку позовної давності. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у справі № 437/2726/13-ц від 22.01.2019р., Верховним Судом України у справі № 6-43цс 17 від 22.03.2017 року. З листа-розрахунку по О/Р 10053020 вбачається, що у жовтні 2018, січні 2019 та жовтні 2019 відповідачами були здійснені оплати за послуги по ГВП, а не по ОР №10053241 у сумі 6000,0грн., 2000,0 грн. та 2000,0грн. відповідно, що не є перерахунками, а зазначенням сум оплат за відповідну послугу, відображену у відповідній колонці листа-розрахунку. Таким чином, вбачається, що оплата за ГВП у сумі 6000,0грн. у жовтні 2018 перекрила нарахування за жовтень 2018 у сумі 493,12грн., а отже, відповідачами було сплачено власне 493,12грн. за поточний місяць, а решта 5 506,88грн. за минулі місяці в рахунок погашення боргу за ГВП. Оплата за ГВП у січні 2019 у сумі 2000,0грн. перекрила нарахування за січень 2019 у сумі 595,36грн., а отже відповідачами було сплачено власне 595,36грн. за поточний місяць, а решта 1404,64грн. за минулі місяці і рахунок погашення боргу за ГВП. Оплата за ГВП в жовтні 2019 у сумі 2000,0грн. перекрила нарахування за жовтень 2019 у сумі 384,10грн., а отже відповідачами було сплачено власне 384,10грн. за поточний місяць, а решта 1615,90грн. за минулі місяці і рахунок погашення боргу за ГВП. Таким чином, з листа-розрахунку по ОР№ 10053020 вбачається, що періодичні оплати відповідачами за послугу по ГВП були здійсненні у жовтні 2018, січні та жовтні 2019 є частковою сплатою боргу та свідченням про визнання борг або іншого обов`язку. Будь-яких доказів, які б підтверджували/спростовували той факт, що оплати були здійсненні іншою особою, відповідачами надано не було. Крім того, з огляду на викладене, суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] , що здійсненні ним оплати в розмірі 17378,69грн. за опалення та 2000,0грн. за гаряче водопостачання по ОР №10053241, були переведенні позивачем на ОР №10053020, оскільки зазначене не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Окремо слід зазначити, що лист-розрахунок по О/Р № 10053020 є по суті випискою з особового рахунку, що є належним доказом по нарахуванням по особовому рахунку відповідача, підписаний бухгалтером теплопостачальної організації, як спеціаліста відповідального за даний напрямок роботи, а отже належним і допустимим доказом. Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВГСУ від 06.04.2017р. у справі №905/2009/15, в якій касаційний суд зазначив, що виписки з особових рахунків клієнтів, регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. В даному випадку операції по О/Р № 10053020 фіксуються у помісячному розрізі згідно з регістрами аналітичного обліку комплексу програмних засобів СР2000. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем було вірно складено лист-розрахунок по О/Р 10053020 з врахуванням всіх оплат, здійснених відповідачем [PERSON] або іншою особою за її згоди, по вказаному особовому рахунку. Отже, клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не підлягає до задоволення. Окремо слід зазначити, що 22.10.2019 відповідач [PERSON] звернулася до позивача із заявою про укладання договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги на суму 66571,83грн., яка в свою чергу, свідчить про визнання відповідачем [PERSON] наявності в неї заборгованості за спожиті послуги позивача. Відповідно до правової позиції, висловленої ВС у справі №916/2403/18 від 10.09.2019 до дій, що свідчать про признання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою особою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 19.11.2018 у справі №911/3685/17. Отже, підсумовуючи викладене вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» слід задовольнити частково, а саме в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 57047,94 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 12 839,98 грн. та 3% річних у розмірі 5 467,79 грн. Крім того, відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до заявлених вимог, тобто у розмірі 2102 грн.

Outcome: partial