Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-21 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виселення особи з житлового будинку та стягнення моральної шкоди. Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] . У зв`язку із сімейними обставинами та необхідністю придбання житла в іншому районі Дніпропетровської області, де мешкає син відповідача, позивач в усній формі домовилась із відповідачем [PERSON] про те, що він двома платежами - 20.03.2020 року та до кінця грудня 2020 року передасть відповідачу авансовий платіж в загальному розмірі 85 000 грн. з метою укладення в подальшому договору купівлі-продажу домоволодіння за вказаною адресою, але за більш значну суму. При цьому, на підтвердження подальших намірів, в розписках позивачем та відповідачем була зазначена вартість тільки житлового будинку, а не всього домоволодіння, оскільки вони домовились, що після того, як [PERSON] передасть усю авансову суму, [PERSON] почне оформляти документи на землю, робити оцінку майна та інші документи, необхідні для укладення нотаріального договору купівлі-продажу, після чого буде сформована остаточна ціна. Також [PERSON] повідомляла позивача, що планує продати все домоволодіння (а не тільки будинок) не менше як за 5,5 - 6 тисяч доларів США. тобто за ту суму, яка б могла вистачити для придбання нею аналогічного помешкання в Нікопольскому або Софіївському районі області. При цьому відповідач дійсно з`їхала зі свого будинку до родичів та надала родині позивача його для проживання. Коли ж наприкінці листопада 2020 року в телефонній розмові [PERSON] поцікавилась у [PERSON] коли він планує передати їй другу суму авансу в розмірі 30 000 грн. (першу в сумі 55 000 грн. він надав 20.03.2020 року) та почала оговорювати з ним план наступних дій та кінцеву ціну нерухомості, то він повідомив, що не збирається давати їй за все домоволодіння більше ніж 85 000 грн., оскільки, на його думку, воно більшого не варте. Коли відповідач зрозуміла, що позивач ввів її в оману щодо суттєвих умов договору та не збирається доплачувати кошти за земельну ділянку та споруди на подвір`ї, то 02.12.2020 року приїхала до себе додому в с. Новопетрівка та особисто запропонувала [PERSON] повернути йому раніше надані кошти в сумі 55 000 грн. (які були у неї із собою), та звільнити житло, оскільки на таких умовах вона відмовляється продавати домоволодіння. Але позивач почав вести себе агресивно та фізично перешкоджати [PERSON] потрапити до належного їй будинку, у зв`язку з чим вона була змушена звернутись за допомогою до своїх знайомих, які на її прохання викликати поліцію. Коли ж на місце знаходження її житла приїхали поліцейські, вони склали якісь папери та не стали допомагати [PERSON] потрапити до єдиного та належного тільки їй житла, повідомивши про те, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини та порадили звернутись за допомогою до суду. Через три дні після цього інциденту, позивач [PERSON] , без годи на те відповідача [PERSON] зробив два банківських перекази на суму 10 140,00 грн. та 19 960 грн., мабуть вважаючи, що за ці гроші він купив усе належне відповідачу домоволодіння. Вказані кошти зберігаються на рахунку відповідача та вона ними не користується. Таким чином, з 02.12.2020 року по цей день, тобто на протязі більше календарного року, позивач [PERSON] , яка офіційно має власне житло та до якого не може потрапити і яким не може вільно користуватись на свій розсуд, вимушена була просити притулку у знайомих та наразі винаймає житло у чужих людей. Так, моральні страждання [PERSON] пов`язані із неможливістю, через перешкоджання відповідача, потрапити до свого житла, приниженнях як з боку відповідача так і в очах її знайомих, оскілки на протязі значного проміжку часу вона по суті є особою без постійного місця мешкання, прохаючи чужих людей надати їй притулок вона переживає значні моральні страждання. Через неможливість нормального громадського життя у позивача, яка є особою похилого віку, значно погіршились фізичний та моральний стан. Моральну шкоду, спричинену протиправними діями відповідача [PERSON] , позивач оцінює в 50 000 грн. Виходячи з наведених обставин, позивач вимушена звертатися до суду та просить виселити відповідача із вищезазначеного будинку, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 50\~000 грн. та судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що у березні 2020 року домовився з позивачкою щодо продажу домоволодіння, сума продажу була обумовлена в розмірі 85\~000 грн., яку повністю сплачено. Відповідач безперешкодно проживав у домоволодінні, здійснював у ньому ремонт за власні кошти. Натомість пізніше у грудні 2020 року, позивачка заявила, що не бажає продавати домоволодіння. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок і господарські споруди,\~ які знаходяться по [ADDRESS] , є приватною власністю\~\~ [PERSON] (а. с. 10). В довідці виданій Магдалинівською селищною радою № 03-14/870 від 13.12.2021 року значиться, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та дійсно з червня 2021 року проживає адресою: [ADDRESS] (а. с. 14). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає по [ADDRESS] та має такий склад сім`ї: [PERSON] , [INFO] (сестра); [PERSON] , [INFO] (племінниця), згідно довідки Магдалинівської селищної ради № 03-15/1-107 від 02.02.2022 року (а. с. 63). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення відповідача як добросовісного користувача без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу домоволодіння, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. З матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно надала відповідачеві житловий будинок для проживання, тобто він набув охоронюване законом право на мирне володіння майном. Відповідач постійно проживає в домоволодінні належному позивачеві. При цьому недосягнення сторонами згоди щодо умов договору купівлі-продажу житлового будинку вочевидь не відповідає добросовісності, оскільки сторони договору достовірно обізнані про право відповідача на користування цим домоволодінням. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено. Крім того, суд вважає, що позбавлення права на житло відповідача не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Зазначений висновок вказано в постанові Великої Палати Верховного суду від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Суд вважає, що відповідач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні, як відсутні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди на підставі ст. ст. 22, 1167 ЦК України.

Outcome: dismissed