Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-02 00:00:00

Позивач,\~ПАТ КБ\~«ПриватБанк» звернувся\~до суду\~з позовом\~до [PERSON] \~про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16 грудня 2005 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] було укладено договір № DNH4KS82400170, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3\~152,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 16 травня 2013 року має заборгованість в розмірі 49\~439,99 грн. Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2013 року позовну заяву ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість в розмірі 39\~792,77 грн. та понесені судові витрати в розмірі 397,93 грн. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2022 року заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2013 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, представником адвокатом Мазурком В.С. через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 22.03.2022 року подано заяву, в якій позовні вимоги не визнає, просить відмовити у їх задоволенні та розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність відповідача. Дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено що 16 грудня 2005 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] було укладено договір № DNH4KS82400170, за яким Банк зобов`язувався надати позичальнику строковий кредит в розмірі 3\~152, 50 грн. на строк 24 місяці по 14 грудня 2007 року включно, з урахуванням сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також комісії, яка зазначена в Умовах. До позовної заяви Банк додав розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором становить 49 439,99 грн. та складається з наступного: -3\~152,50 грн. заборгованість за кредитом; -15\~309,76 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; -28\~147,25 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, а також штрафи, відповідно до пункту 2.4.5.5. Умов та правил надання банківських послуг; -500,00 грн. штраф (фіксована частина); -2\~330,48 грн. штраф (процентна складова). Також до позовної заяви Банк додав витяг з Умов надання кредиту фізичним особам та витяг з Тарифів. Підпис відповідача на жодному з цих документів відсутній. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У Заяві позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилається на витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифи, розміщені на сайті Банку, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, що розміщені на офіційному сайті позивача, могли неодноразово змінюватися самим Банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та Тарифи, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь банку визначеної ним заборгованості за користування кредитом, оскільки витяг з Умов в ПАТ КБ «ПриватБанк», долучений до матеріалів справи, не є складовою частиною спірного кредитного договору та не підтверджує права банку здійснювати такі нарахування. Вказані висновки також узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Вирішуючи вимоги, щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд виходить з того, що відповідно до розрахунку заборгованості, у позивача наявна заборгованість за тілом кредиту в сумі 3\~152 гривні 50 коп. Тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою, яку позичальник не повернув. При цьому, згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з ч. 1\~ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~ Позивачем зазначається та підтверджується випискою по рахунку за договором № DNH4KS82400170 від 16.12.2005 року наданого Банком, що кредитний ліміт на картковий рахунок був встановлений в сумі 3\~152,50 грн. Така заборгованість відповідачем не спростована, а тому суд вважає, що вона підлягає до стягнення. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення решти позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 494,40 грн.

Outcome: partial