Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання припиненим договору споживчого кредитування та зобов`язання банку видати довідку про відсутність кредитної заборгованості. Позов обгрунтовує тим, що 04.07.2014 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі №711/7398/13-ц стягнуто з нього на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за договором кредитування б/н від 14.12.2007 року в сумі 30272, 43 грн. 20.11.2014 року головним державним виконавцем Центрального відділу Черкаського міського управління юстиції Неїленком Р.В. було відкрите виконавче провадження №45547143 про стягнення із нього заборгованості в сумі 30272,43 грн. В ході проведення процедури виконавчого провадження №45547143 державним виконавцем у примусовому порядку було стягнуто з нього заборгованість в розмірі 30272,43 грн. Про повне фактичне виконання судового рішення свідчить постанова державного виконавця Центрального відділу ДВС Овдієнко С.В. від 23.09.2020 року про закінчення виконавчого провадження №45547143. Попри повне фактичне виконання судового рішення у цивільній справі та стягнення з мене кредитної заборгованості в розмірі 30272,43 грн. на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» останній не виключив його із переліку боржників та продовжує до цього часу нараховувати відсотки за кредитним договором приєднання від 14.12.2007 р., надсилає йому смс-овідомлення про нараховані невідомо яким чином суми прострочених відсотків за вказаним правочином. 21.10.2020 р. у зв`язку із повним фактичним виконанням судового рішення я направив заяву до ПАТ «КБ «Приватбанк» про надання мені довідки про відсутність заборгованості перед відповідачем, яка була отримана останнім засобами поштової кореспонденції 23.10.2020 р. На його думку, наведені дії відповідача стосовно продовження нарахування відсотків за договором від 14.12.2007 року та відмова у видачі довідки про відсутність кредитної заборгованості суперечить чинному законодавству та існуючій судовій практиці Верховного Суду. На підставі наведеного просив суд визнати припиненим договір кредитування від 14.12.2007 р. б/н, який укладений ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] у формі заяви про видачу кредитних коштів в розмірі 10000 (десять тисяч) гривен; зобов`язати ПАТ «КБ «Приватбанк» видати [PERSON] довідку про відсутність у нього кредитної заборгованості за договором від 14.12.2007 р. б/н перед відповідачем; стягнути судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.02.2021 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні 24.03.2021 року представник відповідача подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що зобов`язання між сторонами не припинилися незважаючи на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.04.2014 року. 30.03.2021 року від представник позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача виклав обставини, зазначені в позовній заяві та просив врахувати відповідь на відзив під час розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач та його підтримав заявлені позовні вимоги, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на ті обставини,що кредитні зобов`язання позивачем не виконанні у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari\~v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №\~37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2014 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 30272, 43 грн. відповідно до договору кредиту б/н від 14.12.2007 року та судовий збір в розмірі 302,72 грн. Постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції від 20.11.2014 року відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа №711/7398/13-ц, виданого 20.10.2014 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 30272, 43 грн. Постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавче провадження №45547143 з примусового виконання виконавчого листа №711/7398/13-ц, виданого 20.10.2014 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 30272, 43 грн. закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення. 21.10.2020 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про відсутності заборгованості перед банком. Проте, відповідач у своєму листі від 29.10.2020 року за №20.1.0.0.0/7-201026/10622 відмовився видати мені довідку про відсутність кредитної заборгованості та взагалі не повідомив про стан погашення кредитної заборгованості за кредитним договором. Крім того, під час розгляду справи представник банку не заперечував факт повного виконання позивачем рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2914 року у справі №711/7398/13-ц, однак вказував на те, що згадане рішення тривалий час не виконувалося боржником, а тому кредитор мав право нараховувати проценти та штрафні санкції, а також - три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України. Отже, позичальник помилково вважає, що основне зобов`язання за кредитним договором виконане в повному обсязі та є припиненим. Також, на вимогу суду, представником відповідача надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на 31.08.2021 року заборгованість [PERSON] перед АТ «КБ «Приватбанк» б/н від 14.12.2007 року становить 17527, 77 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9077, 22 грн., залишок за відсотками 8450, 55 грн., заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість - 8450,55 грн. Так, за змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19) зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору, за неналежне виконання таких умов, та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2014 року у справі № 711/7398/13 про стягнення заборгованості зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 23.09.2020 року (дата повного виконання рішення суду, у заявку з чим виконавче провадження закінчено). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення до 23.09.2020 року. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 23.09.2020 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 14.12.2007 року припинилося. Вищенаведене узгоджується з правовими висновком, наведеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Таким чином, у зв?язку із затримкою виконання рішення суду про стягнення заборгованості у [PERSON] не виникає будь-яких інших зобов`язань за кредитним договором б/н від 14.12.2007 року. При цьому кредитор має право порушувати питання про стягнення з [PERSON] коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2014 року у справі № 711/7398/13. Однак таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору. Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року у справі № 570/648/19 (провадження № 61-7308св20). Оскільки кредитний договір б/н, який укладений 14.12.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] є припиненим з 23.09.2020 року, суд вважає, що позовна вимога про визнання припиненим договору кредитування, який укладений 14.12.2007 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] підлягає до задоволення. Також до задоволення підлягає й вимога про зобов`язання АТ «КБ «ПриватБанк» надати [PERSON] довідку про відсутність заборгованості за договором кредитування, який укладений 14.12.2007 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , оскільки [PERSON] як позичальник, має право на отримання такої інформації, а банк своїм листом від 29.10.2020 року за №20.1.0.0.0/7-201026/10622 відмовив йому в наданні таких відомостей. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового в збору в сумі в сумі 914,80 грн., які сплачені згідно квитанції 28.01.2021 року. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 610,611,625 ЦК України,

Outcome: approved