Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-06 00:00:00

Позивач 06.05.2021 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , державного реєстратора виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є відповідальним наймачем та користувачем квартири [ADDRESS] . Поруч з моєю квартирою розташована квартира [NUMBER] , яка перебуває в нежитловому стані. У квартирі відсутні комунікації, водопостачання, газопостачання, електроенергія. Протягом 2-ти років ніхто не проживає у вказаній квартирі. Позивач підключив комунікації до квартири, розмістив там особисті речі. Проте, 23.07.2020 невідомі особи заблокували позивача, проникли до квартири та винесли його речі. Присутня жінка [PERSON] повідомила, що вона є власником квартири. Вказана квартира не зареєстрована та не приватизована, а тому не могла бути продана. Тому, позивач просить визнати договір недійсним та відповідно скасувати рішення державного реєстратора. Ухвалою суду від 07.05.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денного строку для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою від 24.05.2021 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24.06.2021. У підготовчому засіданні 24.06.2021 було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, з метою надання часу для виконання ухвали, розгляд справи відкладено на 27.07.2021. У підготовчому засіданні 27.07.2021 було вирішено повторно направити запит щодо встановлення місця реєстрації відповідача, з врахуванням відомостей, що отримані судом на виконання ухвали про витребування доказів, оголошено перерву до 02.09.2021. У підготовчому засіданні 02.09.2021 було задоволено клопотання представника відповідача про перенесення слухання справи, розгляд справи відкладено на 17.11.2021. В результаті проведеного підготовчого засіданні 17.11.2021 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 11.01.2022. До суду 17.11.2021 надано відзив представником [PERSON] - [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказано, що позивач немає та не мав прав на квартиру [ADDRESS] , тому у нього відсутні порушені, невизнані або оспорювані права. У зв`язку з неявкою відповідача та її представника у судове засідання 11.01.2022 розгляд справи було відкладено на 01.03.2022. У судове засідання 01.03.2022 сторони не з`явилися, представники сторін звернулися до суду з заявами про відкладення розгляду справи, заяви були задоволенні, наступне засідання призначено на 07.04.2022. У судовому засіданні 07.04.2022 було прийнято відзив. [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов. Представник відповідача - [PERSON] заперечувала проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов переконливого висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступе. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.6). Згідно листа КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 11.06.2020 квартира [ADDRESS] , відсутня (а.с.7). Листом від 05.08.2020 КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради вказало, що станом на 31.12.2012, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] в комунальному підприємстві не зареєстровано (а.с.11). КП «Міське агентство з приватизації житла» листом від 13.10.2020 вказало, що квартира [ADDRESS] не приватизована (а.с.12). З реєстраційної справи, наданої суду на виконання ухвали про витребування доказів вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , на підставі договору №Н/00-15471 від 22.02.2001 (а.с.53-54). Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно правової доктрини, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясування питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. З матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів [PERSON] ні зі сторони [PERSON] , ні продажом квартири. Матеріалами справи не встановлюється належність позивачу будь-якого майнового права стосовно квартири [ADDRESS] . Посилання позивача на належність йому квартири [NUMBER] та користування ним протягом 20-ти років квартирою [NUMBER] не підтверджується жодним доказом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, адже укладений договір купівлі-продажу, який просить визнати недійсним позивач, не порушує жодним чином його права та інтереси.

Outcome: dismissed