Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

Позивачка звернулася з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними та скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності. 29 жовтня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси прийняв до розгляду позов та відкрив провадження у справі. 31 березня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси залучив до участі у цивільній справі в якості співвідповідача [PERSON] . 26 квітня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси задовольнив заяву про забезпечення доказів позивача. 26 квітня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси задовольнив клопотання про витребування доказів позивача. Позивачка подала позовну заяву про збільшення розміру позовних вимог, якою просила суд: -Визнати договір дарування квартири під [ADDRESS] від 08 червня 2012 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. та зареєстрований в реєстрі за №371 від 08 червня 2012 року, - недійсним. -Скасувати рішення державного реєстратора Манюти Сергія Васильовича Комунального підприємства "Агенція реєстраційних послуг" про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 47366487, від 14 червня 2019 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1852749351101). -Визнати договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] від 20 червня 2019 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим К.Л. та зареєстрований в реєстрі за №1-683 від 20 червня 2019 року - недійсним. -Скасувати рішення державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Одеського міського нотаріального округу Пенчева Костянтина Леонтійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення: 47437526 від 20 червня 2019 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1852749351101). -Визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , право власності на квартиру під [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] . -Виселити [PERSON] , [INFO] , реєстраційного номеру облікової картки платника податків: [NUMBER] , що зареєстрована за місцем проживання: [ADDRESS] , з квартири під [ADDRESS] . -Розподілити судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України. Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, що вона є двоюрідною сестрою спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . 30 березня 1998 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того, вона стверджувала, що наявні ще два спадкоємці: [PERSON] , [PERSON] 19 жовтня 2020 року приватний нотаріус ОМНО Фролова Р.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Позивачка зазначила, що [PERSON] неправомірно заволоділа оригіналами правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , про що вона зазначила в своїй позовній заяві, яку підписала власноручно. Позивачка стверджує, що є спадкоємницею третьої черги у відповідності до ч. 1 ст. 1263, ч. 4 ст. 1266 ЦК України. Крім того, Позивачка стверджує, що її батько [PERSON] є рідним дядьком [PERSON] . Більш того, Позивачка стверджує, що вона є двоюрідною сестрою спадкодавця [PERSON] , спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом її батьку [PERSON] (рідному дядькові [PERSON] ), якби він був живим на час відкриття спадщини, а саме: квартиру [ADDRESS], [ADDRESS] . Позивачка зазначала, що померли родичі [PERSON] , а саме: її чоловік [PERSON] , її мати [PERSON] , її батько [PERSON] , її дідусь [PERSON] , її бабуся [PERSON] . Позивачка стверджувала, що такий договір дарування від 08 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] не посвідчувався приватним нотаріусом Труш М.О., а посвідчувався зовсім інший договір дарування між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] стосовно квартири [ADDRESS] . У позивачки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та будинок, таким чином видати свідоцтва про право на спадщину нотаріус не має права. Позивачка стверджує, що порушені вимоги ст. 203 ЦК України при укладенні спірного договору дарування, оскільки відсутнє волевиявлення спадкодавця [PERSON] , укладений договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а також [PERSON] не прийняв дар, оскільки оригінали правовстановлюючих документів та ключі йому не передавалися, якими заволоділа [PERSON] , і як наслідок, підстав для укладання договору купівлі-продажу не було. Позивачка також стверджує, що не може користуватися, володіти та розпоряджатися квартирою [ADDRESS] , таким чином необхідно виселити [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Відповідачі не надавали до суду відзивів на позовну заяву. 31 серпня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси задовольнив клопотання про витребування доказів позивача. 15 листопада 2021 року Приморський районний суд м. Одеси закрив підготовче провадження по справі та призначив справу до розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання 14 квітня 2022 року не з`явились, сповіщались належним чином. 14 квітня 2022 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник [PERSON] просила суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі, а в частині позовної вимоги щодо виселення [PERSON] , то виселити без надання іншого житлового приміщення. Крім того, представник позивача просила суд розподілити судові витрати в розмірі визначеному в детальному розрахунку, який наданий через канцелярію суду. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, з таких підстав. Судом встановлено, що 28 вересня 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 522/12862/19 вирішено: в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] ., за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та про визнання права власності - відмовити. 20 жовтня 2021 року Постановою Одеського апеляційного суду, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року змінено, виключивши із його мотивувальної частини слова і цифри наступного змісту: Таким чином, судом встановлено, що квартира під [ADDRESS] вибула із власності [PERSON] 08.06.2012 року на підставі її волевиявлення, у зв`язку з чим суд спростовує доводи сторін щодо включення вказаної квартири до складу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим вимоги позивача щодо визнання права власності на вказану квартиру є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. 12 жовтня 2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси у цивільній справі №522/16394/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, [PERSON] про встановлення факту родинних відносин задоволений. Встановлений факт родинних відносин згідно якого [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON] . Рішення набрало законної сили 19 серпня 2021 року. 22 лютого 2021 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду у адміністративній справі № 420/14547/20 позов [PERSON] до Малиновського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування висновку від 22 вересня 2020 року задоволений. Визнано протиправним та скасований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану Малиновського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 22 вересня 2020 року, яким відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про внесення змін до актового запису №708 від 07 травня 1974 року, складеного Другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про її народження, щодо зміни прізвища батька дитини з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Рішення набрало законної сили 30 березня 2021 року. 22 березня 2021 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 947/21220/20 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин задоволений. Встановлений факт родинних відносин, а саме що [PERSON] , [INFO] , померлий [INFO] є батьком [PERSON] , [INFO] . Рішення набрало законної сили 22 квітня 2021 року. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення, що кореспондується з приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, де визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою N 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою N 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Так, [PERSON] є двоюрідною сестрою спадкодавця [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть № 434 від 09.01.2019 р. За фактом смерті [PERSON] , [INFO] були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019160500000111 від 09.01.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. З кримінального провадження вбачається, що [PERSON] померла у квартирі [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] проживала сама та була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . 11 січня 2019 року [PERSON] було кремовано, що підтверджується довідкою на одержання та поховання праху №166. 15 лютого 2019 року приватний нотаріус ОМНО Фролова Р.В. зареєструвала спадкову справу, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №55204144 від 20 лютого 2019 року (номер у нотаріуса №02/2019). Після смерті двоюрідної сестри [PERSON] відкрилася спадщина на об`єкти нерухомого майна: квартира [ADDRESS] . Станом на 23 травня 2019 року власником квартири [ADDRESS] та будинку [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була двоюрідна сестра [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою від 23.05.2019 року. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності спадкодавцю на підставі наступних документів: свідоцтво про право власності на житло від 30 березня 1998 року, яке належало спадкодавцю та її чоловіку в рівних долях, розпорядження органів приватизації від 30 березня 1998 року за №115376, свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 травня 2008 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» №22571238 від 09.06.2008 року (номер запису №275 в книзі 272пр-41, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 06.06.2008 року). З матеріалів реєстраційної справи Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради №1852749351101 за адресою: [ADDRESS] вбачається, що наявний договір дарування від 08 червня 2012 року, який надрукований на нотаріальному бланку ВРС №433154. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Труш М.О. Зареєстровано в реєстрі №371. Сторони в договорі дарування: [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований). Відповідно до п. 1 договору дарування від 08.06.2012 року №371, гр. [PERSON] подарувала, а гр. [PERSON] прийняв у дар квартиру під [ADDRESS] (надалі по тексту - предмет договору) та в цілому складається з однієї житлової кімнати загальною площею 29,6 кв.м., житловою площею - 12,0 кв.м. Згідно п. 3 договору дарування від 08.06.2012 року №371, дар цей сторони оцінюють у 10488 (десять тисяч чотириста вісімдесят вісім) гривень. п. 6 договору дарування від 08.06.2012 року №371, дарувальник повідомив обдарованого про відсутність прав третіх осіб на предмет відчуження, про наявність недоліків речі, що відчужується, які йому відомі, та про особливі властивості квартири, які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна обдарованого або інших осіб. п. 8 договору дарування від 08.06.2012 року №371, право власності на предмет договору у обдарованого виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. п. 11 договору дарування від 08.06.2012 року №371, цей договір складено в двох примірниках, із яких один залишається в справах приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округа Труш М.О. 14 червня 2019 року державний реєстратор Манюта Сергій Васильович, Комунальне підприємство «Агенція реєстраційних послуг» (код ЄДРПОУ: 42474669) прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47366487, від 14 червня 2019 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1852749351101). Форма власності: приватна. Власники: [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Розмір частки: 1/1. Підстави виникнення права власності: договір дарування №371 від 08.06.2012 року, ПН ОМНО Труш М.О. Судом встановлено, що згідно наказу Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 31.03.2017 року №172/03-06 приватна нотаріальна діяльність [PERSON] припинена з 05 квітня 2017 року. Разом з тим, 17 січня 2020 року Одеський державний нотаріальний архів повідомив суд, що проведеним пошуком документів в матеріалах архівного Фонду прошитих, пронумерованих із засвідченими написами за зазначеною датою та реєстраційним номером відсутні будь-які відомості щодо посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О., зазначеного договору (договір дарування від 08.06.2012 року за реєстрованим №371). 21 травня 2021 року Одеський державний нотаріальний архів повідомив суд, що згідно відомостей з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій від 08.06.2012 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. 08.06.2012 року посвідчувався один договір відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок, а саме, за реєстром номером 782. Відповідно до інформації з матеріалів фонду, при посвідченні цього договору нотаріусом було використано 4 нотаріальні бланки у тому числі серії ВРС №433154. 08 червня 2012 року приватним нотаріусом Труш М.О. був посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] , який укладений між гр. [PERSON] - дарувальник та [PERSON] (⅕ частини квартири), [PERSON] (⅘ частини квартири) - обдаровані (використані нотаріальні бланки ВРС 433151, ВРС 433152, ВРС 433153, ВРС 433154). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.07.2021 року видно, що дійсно власники квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 24 вересня 2021 року Одеський державний нотаріальний архів повідомив суд, згідно відомостей з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, 01.03.2012 року за реєстровим №371 приватним нотаріусом засвідчено вірність 1 копії на 1 сторінці диплома спеціаліста виданого 30.03.2007 року [PERSON] про здобуття кваліфікації юриста Одеською національною юридичною академією. Особа для якої вчинялась нотаріальна дія - [PERSON] (відомості за реєстрованим №367), що підтверджується листом від 24.09.2021 року №3479/01-20. Доказом здійснення таких нотаріальних дій є копія виписки з Реєстру для реєстрації нотаріальної дії [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу від 01.03.2012 року за зареєстрованим №371. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020160500000356 від 24.01.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України відкрито кримінальне провадження. В Ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2021 року у складі слідчого судді Єршова Л.М. встановлено, що 16 вересня 2021 року прокурор Приморської окружної прокуратури м. Одеси Латишева М.А. ухвалив постанову, якою скасував постанову слідчого СВ ВП №2 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області Ковальської Н.С. від 09.07.2021 року про закриття кримінального провадження №12020160500000356 від 24.01.2020 року. 20 вересня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі слідчого судді Дерус А.В. ухвалив продовжити строк досудового розслідування кримінального провадження №12020160500000356 від 24.01.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, тобто до 01 квітня 2022 року. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що проводилось експертні дослідження. Так судом встановлено, що згідно висновку судово-технічної експертизи документів судового експерту М.Г. Мамай №20-7376/7397 від 16.03.2021 р.: 1. Наданий на експертизу бланк нотаріальних документів серії ВРС №433154, договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] посвідченого 08.06.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. та зареєстрованого в реєстрі №371 виготовлений способом плоского офсетного друку. 2. Друковані та рукописні тексти, що розміщені у бланку нотаріальних документів серії ВРС №433154, договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 08.06.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. та зареєстрованого в реєстрі за №371, змінам у вигляді підчистки, травлення, дописки не піддавалися. 3. Наданий на експертизу бланк нотаріальних документів серії ВРС №433154, договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 08.06.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. та зареєстрованого в реєстрі за №371, було виконано без застосування монтажу. 4. У наданому на експертизу бланку нотаріальних документів серії ВРС №433154, договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 08.06.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. та зареєстрованого в реєстрі №371 спочатку було нанесено друкований текст, підпис у графі "Приватний нотаріус", після чого було нанесено відтиск печатки. 5. Наданий на експертизу бланк нотаріальних документів серії ВРС №433154, договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого округу Труш М.О. та зареєстрованого в реєстрі за №371, не відповідає за способом виготовлення аналогічним бланкам нотаріальних документів виготовленим на підприємстві, що здійснює їх випуск - "ДП "ПК "Зоря" 6. У зв`язку з відсутністю методик дослідження відносної давності документів за спеціальностями: 2.1. "Дослідження реквізитів", 2.3. "Дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів" питання постанови "- Чи можливо визначити відносну давність виконання документу договору дарування №371 від 08.06.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О.? Якщо можливо, то яка дата?" не вирішувалось. Крім того, з висновку експерта №20-7377 судово-почеркознавчої експертизи від 22.02.2021 року вбачається, що зроблений наступний висновок: підпис від імені [PERSON] у договорі дарування від 08.06.2012 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. та зареєстрованому в реєстрі за №371 (бланк ВРС №433154), розміщений в графі «Дарувальник», виконаний не самою [PERSON] , а іншою особою. З вищенаведеного можливо зробити висновок, що у договорі дарування від 08.06.2012 року, зареєстровано в реєстрі №371, який укладений між [PERSON] та [PERSON] підроблений, а бланк ВРС №433154 не відповідає за способом виготовлення аналогічним бланкам нотаріальних документів виготовленим на підприємстві, що здійснює їх випуск - "ДП "ПК "Зоря". Приписами частини першої-шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що порушені вимоги ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки відсутнє волевиявлення [PERSON] та правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, підпис спадкодавця підроблений. Частиною першою статті 204 ЦК України. що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч. 3 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд визнає спірний договір дарування від 08.06.2012 року недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, у зв`язку з підробленим підписом [PERSON] та бланком серії ВРС № 433154. Суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог в частині недійсності договору дарування від 08 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. та зареєстрованому в реєстрі за №371, який укладений між [PERSON] та [PERSON] . 14 червня 2019 року державний реєстратор Манюта Сергій Васильович, Комунальне підприємство «Агенція реєстраційних послуг» (код ЄДРПОУ: 42474669) прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47366487, від 14 червня 2019 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1852749351101). Форма власності: приватна. Власники: [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] . Розмір частки: 1/1. Підстави виникнення права власності: договір дарування №371 від 08.06.2012 року, ПН ОМНО Труш М.О. Однак, суд приходить до висновку, що необхідно скасувати вищевказане рішення державного реєстратора Манюта Сергій Васильович, оскільки договір дарування від 08.06.2012 року визнаний судом недійсний, а ця вимогою є похідною від основної. Приписами частини першої статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини другої статті 16 ЦК України регламентовані один з способів захисту у цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права (пункт 1); припинення дії, яка порушує право (пункт 3). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Так, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, у справі №914/1201/19 від 03.09.2020 Таким чином, скасування державної реєстрації є ефективним способом захисту. Отже, первісне скасування державної реєстрації права власності є підставою для визнання усіх подальших правочинів, які були укладені після скасування державної реєстрації права власності, недійсними, оскільки первинне право власності набуто всупереч установленого законодавством порядку. Також, з матеріалів реєстраційної справи Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради №1852749351101 за адресою: [ADDRESS] вбачається, що 20 червня 2019 року (до спливу строку прийняття спадщини, тобто до 08 липня 2019 року) укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , серія та номер: 1-682, від 20.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Пенчевим Костянтином Леонтійовичем та який виніс Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47437526 від 20.06.2019 року. Однак, правових підстав для укладання договору купівлі-продажу від 20 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] немає, оскільки судом визнано договір дарування від 08 червня 2012 року недійсним. Більш того, позовна вимога щодо визнання договору купівлі-продажу є похідною від основної, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. Позовна вимога скасувати рішення державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Одеського міського нотаріального округу Пенчева Костянтина Леонтійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення: 47437526 від 20 червня 2019 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1852749351101), теж є похідною від основної вимоги, а тому суд приходить до висновку про задоволення цієї позовної вимоги. З матеріалів спадкової справи №02/2019 вбачається, що [PERSON] , [PERSON] - подавали заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємці четвертої черги по закону, [PERSON] - подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємниця третьої черги по закону. [PERSON] є донькою [PERSON] , що встановлено заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.03.2021 року у цивільній справі № 947/21220/20 (провадження № 2/947/396/21). [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON] , що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2020 року. Рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 12.10.2020 року у цивільній справі № 522/12862/19 [PERSON] відмовлено в задоволенні позовної заяви про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно із ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається з підстав не заборонених законом, зокрема з правочинів. Частини першої-другої статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1263 ЦК України, у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Частиною четвертою статті 1266 ЦК України передбачено спадкування за правом представлення, а саме: двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Суд приходить до висновку, що [PERSON] є спадкоємницею третьої черги за законом в розумінні ст. ст. 1263, 1266 ЦК України. Таким чином, суд встановив, що наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги щодо визнання за позивачкою право власності на квартиру під [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] значиться як власник спірної квартири, проживає в ній, не надає доступ позивачки до неї. Разом з тим правові наслідки недійсності правочину, в тому числі з підстав установлення факту відсутності волевиявлення особи на його укладення, чітко унормовані ст. 216 ЦК України, відповідно до абз. 2 ч. 1 якої, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину тощо. П. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно зі статтею 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Так, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. З вищенаведеного можливо зробити висновок, що принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо виселення [PERSON] зі спірної квартири підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] не набула право власності в порядку передбаченому законом. Більш того, [PERSON] зареєстрована за адресою місця проживання: [ADDRESS] . Таким чином, наявні підстави для виселення [PERSON] , оскільки визнається право власність за [PERSON] на спірну квартиру та по факту відсутнє втручання у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у відповідної практики ЄСПЛ. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так, 13 квітня 2022 року представником позивача було поданий детальний розрахунок судових витрат в цивільній справі. При цьому в заяві про збільшення розміру позовних вимог в порядку ст. 49 ЦПК України, - позивач зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрати на правову допомогу в розмірі 50 000,00 грн. в першій інстанції. Від учасників на адресу суду не надходило заперечень щодо розміру суми судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивачка сплатила загальну суму судового збору в розмірі 9268,57 грн., з яких 7486,17 грн. за подачу позовної заяви (квитанція №0.0.187864342.1 від 21.10.2020 року), 454,00 грн. за подачу заяви про забезпечення доказів (квитанція №58757847 від 23.04.2021 року), 908,00 грн. за подачу заяви про збільшення позовних вимог (квитанція від 25.08.2021 року), 420,40 грн. - за подачу заяви про забезпечення позову (квитанція від 01.10.2020 року). Таким чином, з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9268,57 грн. з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] . Крім того, Позивачка понесла судові витрати, що пов`язані з отриманням звіту про незалежну оцінку оціночної вартості квартири - 1500,00 грн. та отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформації від КП "БТІ" ОМР - 615,00 грн., що підтверджується наступними доказами: квитанція на суму 500,00 грн.; рахунок №1656 від 2021-05-18; квитанція від 22.10.2019 року; квитанція 324955-1 від 03.08.2019 року; квитанція 3810176-1 від 23.05.2019 року; квитанція 3810150-1 від 23.05.2019 року; квитанція 3810292-1 від 23.05.2019 року. Також, представник позивачки надала наступні докази відповідних витрат, пов`язаних з розглядом справи, які понесені позивачем, а саме: договір про надання правової допомоги №1/22 від 15.02.2022 року; додаткова угода №1 від 01.03.2022 року; акт наданих послуг від 13 квітня 2022 року; квитанція до приходного касового ордеру №1 від 13.04.2022 року; договір про надання правової допомоги №ДПД/08 від 02 липня 2019 року; акт наданих послуг №03 від 24 травня 2021 року; квитанція до приходного касового ордеру №5 від 24 травня 2021 року; додаткова угода №2 до договору про надання правової допомоги №ДПД/08 від 24 травня 2021 року; договір про надання правової допомоги №228 від 12 серпня 2021 року. Згідно акту надання послуг №03 від 24 травня 2021 року, який підписаний адвокатом Вездауцаном І.М. та [PERSON] , адвокатський гонорар складає 20 000,00 грн. Згідно акту надання послуг №01 від 13 квітня 2022 року, який підписаний адвокатом Саінчук А.О. та Тіхоновою Г.В., адвокатський гонорар складає 15 000,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що витрати на правову допомогу складають - 35 000,00 грн. Позивачка фактично сплатила 35 000,00 грн., що підтверджується наступними доказами: квитанція до приходного касового ордеру №5 від 24 травня 2021 року, квитанція до приходного касового ордеру №1 від 13.04.2022 року. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000 від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Акти надання правничої допомоги містить найменування виду правової допомоги, час, витрачений адвокатом при наданні правової допомоги, погоджену сторонами вартість однієї години надання правової допомоги та повну вартість наданої допомоги по цивільній справі. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ N 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. Згідно з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа N 757/47925/15-ц, від 20 червня 2018 року справа N 127/1284/14-ц, від 27 червня 2018 року справа N 554/9348/15-ц, від 25 липня 2018 року справа N 522/4198/17-ц, від 13 березня 2019 року справа N 283/2065/14-ц, від 20 березня 2019 року справа N 753/23491/16-ц, від 23 січня 2019 року справа N 552/2145/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі N 635/5462/17, від 31 січня 2019 року справа N 204/6539/16-ц, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. В додатковій постанові Верховного суду N 910/16803/19 від 19 липня 2021 року, а саме в п. 1.36, п. 1.40 зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. За таких обставин, враховуючи складність справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, час розгляду справи, суд приходить до висновку про стягнення судових витрат в розмірі 37 115, 00 грн. з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" встановлено: "Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами". Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved