Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який згодом уточнила (т. 1, а.с. 34-35) та просила суд ухвалити рішення, яким у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право на 2/3 частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та стягнути судовий збір та втрати на правову допомогу. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 09 листопада 2007 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Одесі, був зареєстрований шлюб між сторонами по справі. Від вказаного шлюбу сторони мають дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з позивачкою. Під час шлюбу, подружжя набули право власності на наступне майно, загальна вартість якого становить 79300 грн.: земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тому, позивачка просить суд відступити від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з нею проживає троє малолітніх дітей, які фактично перебувають на її утриманні. У зв`язку з вище викладеним позивач звернулася до суду з вказаним позовом. 30.12.2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов зустрічний позов про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за належну частку у майні (т. 1, а.с. 66-68) та 15.07.2021 року було надано заяву про збільшення позовних вимог (т.1, а.с. 199-201), відповідно до якої просив ухвалити рішення, яким поділити між [PERSON] до [PERSON] спільне майно подружжя, а саме: земельну ділянку кадастровий номер 5121084200:02:002:0673, площею 0,121 га, в тому числі: під будівлями, лісами та іншими угіддями: 0, 000 га. з них під будівлями та дворами - 0,000 га; площі с/г угідь 0,121 га, в тому числі по угіддя й рілля - 0,121 га, пасовища - 0,000 га, виноградників - 0,000 га, у межах згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] , ринковою вартістю - 120800 гривень та транспортний засіб Модель: TOYOTA COROLLA, рік випуску: 2005, Колір: Сірий, Об`єм двигуна: 1598, Вага: 1205, Тип авто: Легковий, Тип кузова: Седан -b, VIN-код: [NUMBER] , вид палива - бензин, автоматична коробка передач, номер транспортного засобу [NUMBER] , ринковою вартістю 143818, 40 грн., загальною вартістю 264 618, 40 гривень. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] , право власності на вказану вище земельну ділянку, водночас припинив право власності [PERSON] на земельну ділянку та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за різницю вартості часток у спільному майні подружжя за проданий транспортний засіб у сумі 11509, 20 гривень. Свої вимоги мотивував тим, що з 09 листопада 2007 року по 04 жовтня 2019 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 03 вересня 2009 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси шлюб було розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2010 року була куплена земельна ділянка, кадастровий номер 5121084200:02:002:0673, площею 0,121 га. Також за період шлюбу, 01.08.2018 року, у спільну сумісну власність сторони придбали транспортний засіб, який був оформлений на ім`я [PERSON] , модель: TOYOTA COROLLA, рік випуску: 2005, Колір: Сірий, Об`єм двигуна: 1598, Вага: 1205, Тип авто: Легковий, Тип кузова: Седан-b, код: NMTBZ28E30R122387, вид палива - бензин, автоматична коробка передач, номер транспортного засобу [NUMBER] . 23 липня 2020 року [PERSON] продала транспортній засіб, без згоди [PERSON] . Вартість транспортного засобу на момент продажу складала 6000 доларів США, що станом на 23.07.2020 рік еквівалентно 166678,80 гривень. Після продажу транспортного засобу позивач не повернула відповідачу частину коштів вартості транспортного засобу, вартість якого, на момент розгляду спору, [PERSON] оцінює у 6000 доларів США, що станом на 29.12.2020 рік еквівалентно 17020 гривень. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. [PERSON] надала до матеріалів справи Звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер 5121084200:02:002:0673, виготовлений ТОВ «АМК ТРАСТ» № 2106-29/3 від 29.06.2021 року, відповідно якого ринкова вартість земельної ділянки станом на 29.06.2021 рік - 120800 грн. Також [PERSON] замовив для визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу Звіт про незалежну оцінку колісного транспортного засобу, і був виготовлений ФОП [PERSON] , відповідно якого станом на 09.07.2021 рік ринкова вартість транспортного засобу становить 143818,40 грн. Враховуючи, що розподіл майна між подружжям здійснюється шляхом виділенні його в натурі, враховуючи презумпції рівності часток, враховуючи, що частина майна, а саме транспортний засіб, на день розгляду справи відчужена та відповідач має право на грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу на день спору, тому позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, вартістю 120800 гривень та стягнути з відповідачки за зустрічним позовом, в рахунок різниці вартості часток у спільному і майні подружжя, грошову компенсацію від вартості продажу транспортного засобу, а саме 11509,20 грн. (120800 грн. + 143 818,40 грн. = 264 618,40 грн.: 2 = 132 309,20 грн. - 120 800= 11509, 20 грн. Враховуючи те, що [PERSON] розпорядилась транспортний засобом без згоди [PERSON] , чим позбавила останнього права на користування транспортним засобом та фактично іншого варіанту розподілу спільно нажитого майна, а саме шляхом виділення майна (земельної ділянки та транспортного засобу) в натурі [PERSON] .. У зв`язку з чим, він звернувся до суду з вказаним зустрічним позовом. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 04.03.2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації на належну частку в майні прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Крім того, 30.12.2020 року від представника відповідача за первісним позовом на адресу суду надійшов відзив на позов про поділ майна подружжя, згідно якого просив відмовити у задоволенні первісного позову, мотивуючи тим, що з позовом не згоден повністю з наступних підстав: у позовній заяві позивач просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , придбану відповідно до договору купівлі-продажу від 18.08.2010 року. [PERSON] не заперечує факт того, що сторони з 09 листопада 2007 року по 04 жовтня 2019 рік перебували у зареєстрованому шлюбі та за час перебування у шлюбі в них з позивачкою народилось троє дітей. Відповідач підтверджує, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами 18 серпня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу була придбана вказана земельна ділянка кадастровий номер 5121084200:02:002:0673, площею 0,121 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За нотаріально посвідченою згодою [PERSON] , правочин було вчинено на ім`я [PERSON] . Відповідач за первісним позовом зазначає, що між сторонами не було домовленості та не визначено шлюбним договором, що частка [PERSON] у спірній земельній ділянці є більшою ніж у [PERSON] . Позивач, заявляючи позовні вимоги про визнання за нею право власності на 2/3 частини земельної ділянки у порядку поділу спільного майна подружжя, посилається на ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України та Постанову Верховного Суду Касаційного цивільного суду у справі від 27 грудня 2019 року справа N 297/2837/17 провадження N 61-7846св19. В супереч зазначеній нормі права позивач не надала суду належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, також, що розмір аліментів, які одержують діти, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідач спілкується з дітьми постійно, бачиться з ними та утримує дітей, надсилаючи кошти на їх утримання, купуючи їм одяг та продукті харчування та надано копії квитанцій, тобто відповідач зазначає, що фактично раз в місяць переводив аліменти на утримання дітей у сумі по 5000 гривень. Також до серпня місяця 2020 року позивач разом з дітьми проживала у будинку, який належить мамі відповідача [PERSON] та розташований за адресою [ADDRESS] . У відповідача з позивачкою була домовленість, що в рахунок сплати аліментів за серпень місяць 2020 року відповідач оплачує борги за спожиті послуги з електропостачання та газ. Оплата за спожиті послуги [PERSON] за газ підтверджується квитанціями від 18.08.2020 року на суму 2000 гривень, від 18.08.2020 року на суму 1161,26 гривень, від 10.11.2020 року на суму 2065,54 та квитанцією від 18.08.2020 року за послуги з електропостачання на суму 1864,82 грн. Крім зазначеного, відповідач вказує, що ні за час сумісного проживання, ні після розлучення між сторонами не було спору щодо розміру аліментів на утримання дітей. Після розлучення сума аліментів, яку переводив відповідач, була узгоджена з позивачкою та вона жодного разу не зазначала, що переведених коштів на аліменти та кошти, які відповідач витрачає на одяг та продукти харчування, не вистачає для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем не доведено існування обставин, за наявності яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна. Крім того, після продажу транспортного засобу позивач не повернула частину коштів вартості транспортного засобу відповідачу. Що стосується судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 гривень відповідач заперечує з вказаного приводу. (т. 1, а.с. 45-49). 29.01.2021 року від позивача за первісним позовом на адресу суду надійшла відповідь на відзив (т.1, а.с. 97-98), відповідно до якої зазначено щодо рівності часток при розподілі майна подружжя, сплати аліментів, комунальних послуг. У проваджені Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться справа №523/14248/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, яка у зв`язку з неявкою відповідача призначена до слухання втрете, на 24.03.2021 р. Сплачуваних відповідачем грошових коштів на трьох дітей відповідного віку зовсім недостатньо, що стало привидом для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Крім того, позивачка вже зверталася до органів поліції з приводу поведінки відповідача, який її побив, а потім вигнав з дому разом з дітьми, що підтверджується талоном з поліції про прийняття заяви від позивачки, Довідками про зняття побоїв та Актами обстеження, що додаються до відповіді на позов. Саме тому, відповідач самостійно сплачував за комунальні послуги. Відповідно до зазначених вище обставин, позивачка вважає справедливим відступлення від рівності часток при розподілі спільного майна подружжя. До спільного майна подружжя відноситься автомобіль, д.н. [NUMBER] , який позивачка продала за 5000 грн., т.я. грошових коштів для утримання дітей на той час не вистачало. Щодо придбання зазначеного автомобіля, то саме позивачка була підприємцем і звісно отримувала більший прибуток, ніж відповідач, що дало можливість придбати автомобіль для сім`ї. Розмір доходів позивачки може підтвердити відповідь з органів ДФС або звіти ФОП [PERSON] . Щодо витрат на професійну правничу допомогу та інших витрат, то попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи: витрати на правничу допомогу - 5000 грн. Процесуальний алгоритм доведення розміру витрат на професійну правову допомогу передбачає подання стороною судового процесу: попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат - разом із першою заявою по суті спору відповідно до статей 134 ЦПК України; доказів понесення судових витрат - до закінчення судових дебатів або, за попередньою заявою, протягом 5 днів після ухвалення судового рішення (у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України) та зазначено опис послуг, наданих представником. Інші витрати: при зверненні з зазначеним позовом позивачка сплачувала судові витрати (судовий збір), відповідно до ст.5 ЗУ «Про судовий збір» у розмірі 840,80 грн. Після отримання відповіді на відзив представник відповідача за первісним позовом надала до суду заперечення (т. 1, а.с. 112-114), відповідно до якого зазначає, що заперечує проти аргументів, які [PERSON] навела у відповіді на відзив [PERSON] , також вказує що в Суворовському районному суді м. Одеси знаходиться справа № 523/14248/20 про стягнення аліментів, яка в зв`язку з неявкою [PERSON] призначена до слухання втретє на 24.03.2021 року, разом з тим, останньому не відомо про існування справи про стягнення аліментів. На теперішній час, Суворовський райсуд м. Одеси не повідомив [PERSON] про відкриття провадження у справі про стягнення аліментів. У відповіді на відзив [PERSON] зазначає розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на момент звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, але відповідних доказів існування даної справи у Суворовському райсуді м. Одеси не надає. В свою чергу представник зазначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто даною нормою права обов`язок утримання дітей покладається на обох батьків та на кожному з батьків лежить обов`язок забезпечити дитині мінімально 50% від суми прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а не тільки на [PERSON] покладається даний обов`язок. Враховуючи, що у відповіді на відзив [PERSON] прожитковий мінімум на дітей відповідного віку зазначає з липня 2020 року та враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дітей, мінімальна сума аліментів, які [PERSON] зобов`язаний був сплачувати на трьох дітей з липня місяця по листопад місяць 2020 року становить 3248 гривень на місяць ( 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку), а у грудні 2020 року - 3355,50 грн. (50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку), але сума витрат на місяць [PERSON] (переказ грошових коштів та придбання дитячої одежі) на утримання дітей була більша, що підтверджують надані [PERSON] до відзиву на позов квитанції у період з 18.11.19 р. по 24.12.2020 рік. Крім зазначеного, [PERSON] жодного разу не зазначала, що переведених коштів на аліменти та кошти, які [PERSON] витрачає на одяг та продукти харчування не вистачає для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. [PERSON] не надає належних доказів того, що сплачених [PERSON] коштів на утримання дітей не вистачало, а також не надає доказів того, що вона зверталась до [PERSON] з пропозицією збільшити суми на утримання дітей. У відповіді на відзив [PERSON] зазначає, що [PERSON] завдав тілесних ушкоджень [PERSON] , але з цим відповідач не погоджується. Наданий [PERSON] талон повідомлення №5404, довідки від 04.08.2020 року, 06.08.2020 року, акти обстеження житлового будинку на факт проживання від 19.02.2020 року, від 29.04.2020 року, не є належними, достовірними та достатніми доказами, які підтверджують завдання [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] . Таким чином, наведені [PERSON] обставини у відповіді на відзив не дають підстав для відступлення від рівності часток при розподілі спільного майна сторін. У відповіді на відзив [PERSON] зазначає, що продала транспортний засіб за 5000 гривень, так як не вистачало коштів на утримання дітей. [PERSON] не визнає продаж транспортного засобу за 5000 гривень, тому що ринкова вартість транспортного засобу на момент продажу складала 6000 доларів США, що станом на 23.07.2020 рік еквівалентно 166678,80 гривень. Також [PERSON] не визнає, що продаж транспортного засобу було здійснено з підстав того, що не вистачало коштів на утримання дітей. [PERSON] не надала належних доказів своїм ствердженням. Також [PERSON] не визнає, що транспортній засіб було придбано за рахунок, за особисті кошти [PERSON] . Також 01.07.2021 року від позивача до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву (т.1, а.с. 179-180), відповідно до якого позивач вказує, що до спільного майна подружжя відноситься автомобіль Toyota Corolla 2005 р.в., державний номер [NUMBER] та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку отримано на підставі Договору купівлі-продажу від 18.08.2010 р. та за державним актом ЯГ № 940230. Позивач була підприємцем і отримувала більший прибуток, ніж відповідач, що дало можливість придбавати для сім`ї рухоме та нерухоме майно. Розмір доходів позивачки підтверджується офіційними доходами ФОП [PERSON] , наявними у органів ДФС за поданими звітами. Але відповідач за первісним позовом у зустрічній позовній зазначає, що вартість автомобіля складає 6000 доларів США. З відповіді на адвокатський запит від 11.06.2021 р. вбачається, що автомобіль Toyota Corolla 2005 р.в., державний номер [NUMBER] , враховуючи його дійсний стан, продано за 5000 грн. відповідно договору купівлі-продажу від 23.07.2020 р. Як вже зазначалось, позивачка вимушена була продали автомобіль, т.я. грошових коштів для утримання дітей на той час не вистачало, а відповідач за первісним позовом грошову допомогу не надавав або надавав у значно меншому розмірі, чим передбачав закон, тому позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням від 24.03.2021 р. Суворовський районний суд м. Одеси стягнув з відповідача аліменти утримання трьох малолітніх дітей 8400 грн. щомісячно, т.я. раніше відповідач надавав таку допомогу нерегулярно та вдвічі менше. Обґрунтовуючи зазначені обставини позивач вважає справедливим відступлення від рівності часток при розподілі спільного майна подружжя та просить визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної земельної ділянки. 15.07.2021 року представником відповідача за первісним позовом надано до суду відповідь на відзив (т.1, а.с. 214-216), відповідно до якого з обставинами зазначені у відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] не погоджується, з 23 листопада 2011 року [PERSON] зареєстрована в якості ФОП та взята на облік як платник податків, що підтверджується детальною інформацією про фізичну особу - підприємця з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Спірна земельна ділянка була придбана у спільну сумісну власність подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2010 року, тобто набагато раніше ніж [PERSON] зареєструвалась як ФОП. В зв`язку з тим, що [PERSON] висловила свою незгоду, у відзиві на зустрічну позовну заяву, із вартістю транспортного засобу у сумі 6000 доларів США, що еквівалентно 166678,80 гривень станом на 23.07.2020 рік [PERSON] замовив для визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу Звіт про незалежну оцінку колісного транспортного засобу, відповідно якого станом на 09.07.2021 рік ринкова вартість транспортного засобу становить 143818,40 грн. Позиція [PERSON] з приводу того, що так як транспортний засіб продано за 5000 гривень, тому спірний транспортний засіб не підлягає розподілу, є хибною. [PERSON] вважає, що сума продажу зазначена у договорі купівлі - продажу, не відповідає реальній сумі за яке транспортний засіб було продано та реальній його вартості на момент продажу. Виходячи з наведеного, законодавством України та судовою практикою визначено, що підлягає стягненню вартість майна, що була спільною сумісною власністю подружжя, проданого одним із подружжя без згоди іншого подружжя (співвласника) за ринковою вартістю майна на час розгляду справи. Також відповідач за первісним позовом заперечує щодо визнання за [PERSON] право власності на 2/3 частини земельної ділянки з підстав того, що з нею проживають діти з огляду на те, що це не є підставою відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України. У зв`язку з чим, просить зустрічну позовну заяву з урахуванням збільшених позовних вимог [PERSON] задовольнити. 19.08.2021 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за належну частку в майні - до судового розгляду по суті. 26.08.2021 року позивачем надано до суду відповідь на відзив (т.2, а.с. 3), відповідно до якого викладені обставини, які вже зазначені у раніше поданому відповіді на відзив (т.1 а.с. 97-98). До судового засідання позивач та її представник за первісним позовом не з`явилися, про причини не явки суд не повідомили, належним чином були повідомленні про день та час розгляду справи, шляхом направлення смс-повідомлення позивачу, відповідно до довідки про доставку смс-повідомлення. Клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Відповідач за первісним позовом та його представник до судового засідання не з`явилися, однак від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність відповідача. З урахуванням того, що позивач за первісним позовом належним чином повідомлена про розгляд справи та зважаючи на те, що позивачем було надано до суду відповідь на відзив, також відзив на зустрічний позов та інші доповнення та заперечення до позову та справу призначено до судового розгляду по суті, суд вважає за можливе розгляну справу за наявним матеріалами справи, оскільки сторонами по справі надані до суду усі необхідні письмові пояснення, докази та уточнення щодо позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.ст. 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 09.11.2007 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09.11.2007 року (т.1, а.с. 6). Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1, а.с. 26-27). Від вказаного шлюбу сторони мають дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.10.2009 року (т.1, а.с. 7), сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.11.2009 року (т.1, а.с. 8) та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом серії (нечітка копія) про народження від 03.08.2011 року (т.1, а.с. 7 зворотна частина сторінки). Під час шлюбу сторони придбали у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 18.08.2010 року та державного акту серії ЯГ №940230 (т.1, а.с. 9). Крім того, як встановлено судом та підтверджено сторонами по справі, також було придбано сторонами у спільну власність транспортний засіб - модель: Toyota Corolla, рік випуску: 2005, колір: сірий, об`єм двигуна: 1598, вид палива - бензин, автоматична коробка передач, номер транспортного засобу [NUMBER] . Згідно договору купівлі-продажу №5152/2020/2114812 від 23.07.2020 року вказаний автомобіль позивачем [PERSON] було продано [PERSON] , вартість транспортного засобу становить п`ять тисяч гривень та перереєстровано з [PERSON] на іншого власника (т.1, а.с. 192, 193-194). Як вбачається з положень ч.ч. 2 і 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Часинами 1 і 3 ст. 348 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Положеннями ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України). Відповідно до положень п.п. 22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). В позовній заяві [PERSON] просить визнати за нею право власності на 2/3 частини земельної ділянки у порядку поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Нормами ст. 70 СК України визначено перелік обставин, що мають істотне значення при яких суд може відступити від засад рівності часток подружжя. Разом з тим, суд погоджується з доводами представника відповідача за первісним позовом, що [PERSON] не було надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилився від участі в утриманні дітей, приховував, нищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Також позивачем за первісним позовом не надано достатніх доказів, згідно вимог ч. 3 ст. 70 СК України, що розмір аліментів та наданої відповідачем допомоги на утримання дітей, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку дітей, а також доказів того, що відповідач ухиляється від утримання дітей та надання матеріальної допомоги. У зв`язку із вище викладеним, суд приймає до уваги обставини викладені представником відповідача за первісним позовом щодо надання відповідачем матеріальної допомоги дітям та звертає увагу на те, що позивачем за первісним позовом не доведено існування обставин, за наявності яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна. Згідно постанови Верховного Суду Касаційного цивільного суду у справі від 27.12.2019 року №297/2837/17, зазначено про те, що «вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходили із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя». У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що в матеріалах цивільної справи відсутні та судом не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження щодо можливості відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі земельної ділянки. Тобто суд зазначає, що позивачем та її представником за первісним позовом не доведені обґрунтовані підстави та відсутні підтверджуючі докази для визнання права власності на 2/3 частини вказаної земельної ділянки та відповідно до частин першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, тому з наведених підстав вимога позивача за зустрічним позовом про визнання права власності за ним на всю спірну земельну ділянку підлягає частковому задоволенню та вказана земельна ділянка підлягає поділу по Ѕ частині за кожним із сторін по справі. У зв`язку із вище викладеним вказана земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка придбана сторонами у період перебування у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, тому підлягає поділу між сторонами по справі у рівних частках, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України - відсутні. Щодо компенсації вартості транспортного засобу, суд зазначає наступне. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Із зазначеного слідує, що у разі відчуження чи неправомірного використання майна, суд не може застосовувати засоби для його реверсу, а може лише врахувати вартість прихованого майна при його розподілі. Якщо один із подружжя здійснив відчуження чи використав майно на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, то суд не маючи змоги застосувати поділ майна подружжя в натурі, здійснює поділ цього майна з використанням компенсаційного способу поділу. Оскільки позивач за первісним позовом самостійно розпорядилася автомобілем, незважаючи на необхідність отримання відповідно до положень ст. 65 СК України письмової згоди на відчуження такого цінного майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, без згоди позивача на це і не в інтересах сім`ї, то вартість відчуженого автомобіля має бути врахована при поділі майна подружжя, а відповідач за первісним позовом має право на компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля. Суд приймає до уваги, що автомобіль модель: Toyota Corolla, рік випуску: 2005, номер транспортного засобу [NUMBER] , позивачем [PERSON] було продано [PERSON] , вартість транспортного засобу становить п`ять тисяч гривень, що підтверджено договором купівлі-продажу №5152/2020/2114812 від 23.07.2020 року, який ніким не був оскаржений та є чинним. Ціна автомобіля є істотною умовою договору його купівлі-продажу і цей договір, ні в цілому, ні в частині ціни автомобіля, ніким не оспорювався та судом недійсним не визнавався, а відтак цей правочин є правомірним (стаття 204 ЦК України), а тому є належним та допустимим доказом по справі (ст.ст. 77, 78 ЦПК України) в частині встановлення суми коштів за які саме було відчужено спірний автомобіль. Відтак, до стягнення з позивача на користь відповідача за первісним позовом в якості компенсації вартості Ѕ частки автомобіля підлягає 2500 грн., як 50 % від вартості спірного автомобіля визначеної договором його купівлі-продажу від 23.07.2020 року. Суд не приймає в якості належного доказу наданий відповідачем звіт про незалежну оцінку колісного транспортного засобу Toyota Corolla, рік випуску: 2005, від 09.07.2021 року, в розмірі 143813 грн., оскільки вказана вартість визначена для автомобіля аналогічної марки, без огляду саме спірного транспортного засобу. Крім того, така оцінка була проведена та ринкова вартість визначена станом на 09.07.2021 року, в той час як спірний автомобіль було відчужено 23.07.2020 року. В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення зустрічного позову в частині компенсації за різницю вартості часток у спільному майна подружжя за проданий транспортний засіб. Відповідно до ст.ст. 12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Щодо судових витрат. Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу). Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У відповіді на відзив позивач за первісним позовом зазначає попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи: витрати на правничу допомогу - 5000,00 грн. та інші витрати - судовий збір у розмірі 840,80 грн. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення судових витрат підлягають частковому задоволенню та стягненню підлягає сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджено квитанцією «Приват Банк» від 19.09.2020 року. В частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд роз`яснює, що подані позивачем документи не є достатніми в розумінні вимог закону для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. У зв`язку з наведеним, заявлені позивачем судові витрати на правничу допомогу відшкодуванню не підлягають через їх недоведеність належними доказами, при цьому порядок відшкодування витрат передбачено ч.8 ст. 141 ЦПК України. Щодо вимог представника відповідача за первісним позовом про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно додаткової угоди від 01.04.2021 року до договору про надання правової допомоги, зазначено, що вартість представництва інтересів за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя складає 5000,00 грн.; вартість представництва інтересів за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації складає 5000,00 грн., сторони домовились, що у зазначену суму входить також підготування всіх процесуальних документів, які є необхідними за розсудом адвоката (т. 1, а.с. 140). Також надано квитанцію зі сплати судового збору за подання зустрічного позову [PERSON] (а.с. 81) у розмірі 1681,60 грн. Крім того, судом урахована належна поведінка представника відповідача під час розгляду даної справи, спрямована на реалізацію процесуальних прав та обов`язків, свідоме прагнення до якнайшвидшого вирішення справи та відсутність будь-яких дій спрямованих на невиправдане затягування судового процесу тощо. Враховуючи часткове задоволення зустрічного позову, характеру спірних правовідносин, суд вважає за необхідне частково задовольнити заяву представника відповідача за первісним позовом та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 6000 гривень витрат на правову допомогу та сплачений судовий збір. На підставі наведеного вище та

Outcome: partial