Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

Позивач звернувся у лютому 2022 р. в суд з позовом до ПАТ Національна енергетична компанія «Укренерго» про визнання протиправним та скасування наказу від 10.12.2021р. №1766-к про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 39076.44грн., допустити [PERSON] до роботи на посаді провідного інженера з постачання відділу логістики Регіонального центру організації закупівель Західного регіону Офісу регіональних закупівель Дирекції управління ланцюгами поставок ПАТ Національна енергетична компанія «Укренерго», стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2002 року позивач працює у відповідача та на даний час займає посаду провідного інженера з постачання відділу логістики Регіонального центру організації закупівель Західного регіону Офісу регіональних закупівель Дирекції управління ланцюгами поставок ПАТ Національна енергетична компанія «Укренерго». У листопаді місяці у позивача почали вимагати персональну медичну інформацію про підтвердження вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 і 18.11.2021р. був виданий наказ №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» в такий спосіб повідомивши позивача про відсторонення у разі ненадання сертифікату або належного документу в підтвердження проходження вакцинації. На електронну адресу позивача надійшли: 22.11. 2021р. лист без підпису з посиланням на наказ від 18.11.2021р., 10.12.2021р. бланк Акту засвідчення письмової відмови працівника надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, а потім скан-копію наказу від 10.12.2021р. №1766-к про відсторонення від роботи. На запит позивача, відповідач надіслав супровідним листом від 17.12.2021р. копію наказу належним чином завірену. Дії відповідача та оспорюваний наказ, який залишив позивача без джерела існування, слід скасувати з рахуванням норм передбачених ст.3,8,19,21,22,24,27,28,43,48,64,68,92 Конституції України, а також ст.2,2-1,5-1,18,19,21,46, 49-2 КЗпП України, ст.2,6,12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», ст.39-1,40, 42, 45 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.284, 285, 286 ЦК України\~ та інших норм зазначених в позові. 10.03.2022р. позивач збільшив позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2021р. по 15.03.2022р. в розмірі 63123.48 грн. 11.04.2022р. відповідач подав відзив на позов в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав зазначених у відзиві. 18.04.2022р.позивач зменшив позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2021р. по 28.02.2022р. в розмірі 57925.29грн. 18.04.2022р. та 03.05.2022р. відповідач подав пояснення по справі. 10.05.2022р. позивач подав відповідь на пояснення. В судовому засіданні позивач остаточні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та наданих пояснень. Представник відповідача беручи участь в засіданні просив у задоволенні позову відмовити повністю з підстав зазначених у відзиві та наданих пояснень. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно трудової книжки [PERSON] працює у відповідача та на даний час з 25.08.2021р. займає посаду провідного інженера з постачання відділу логістики Регіонального центру організації закупівель Західного регіону Офісу регіональних закупівель Дирекції управління ланцюгами поставок ПАТ Національна енергетична компанія «Укренерго» (а.с.21-29). Як доводив позивач, у листопаді місяці 2021р. у нього відповідач почав вимагати персональну медичну інформацію про підтвердження вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2. В подальшому, 18.11.2021р. був виданий наказ №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19» (а.с.31), з яким він ознайомився 08.12.2021р., в такий спосіб повідомивши позивача про відсторонення у разі ненадання сертифікату або належного документу в підтвердження проходження вакцинації. В змісті даного наказу зазначено, що з 09.12.2021р. в зв`язку з набранням чинності наказу МОЗ України від 04.10.2021р. №2153 членам правління, директорам за напрямком, начальникам структурних підрозділів апарату управління НЕК «Укренерго», керівникам тер управлінь обслуговування мережі та відокремлених підрозділів, слід довести до відома всіх працівників НЕК «Укренерго», що вони підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, за відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичного щеплення (п.1 наказу). Отже, керівникам структурних підрозділів апарату управління НЕК «Укренерго», а саме в такому працює позивач як з`ясовано в учасників процесу, було дано певне доручення про доведення до відома працівників зміст наказу. За вимогами трудового законодавства про будь які зміни в організації праці чи обов`язку надати підтвердження вакцинації як в даному спорі, слід ознайомити під розписку таких працівників, або в інший належний спосіб, що підтверджує таке ознайомлення. Всім працівникам, згідно цього ж наказу, слід було надати один з документів зазначені в п.2 наказу. Також, за результатом виконання наказу визначеній особі здійснити підготовку проекту наказу та вжити заходів щодо відсторонення працівників від роботи у встановленому законодавством порядку до усунення причин відсторонення від роботи у зазначених випадках (п.4.2 наказу). З даним наказом від 18.11.2021р. позивач ознайомився аж 08.12.2021р., однак вчинив напис про незгоду з таким, так як наказ суперечить чинному законодавству (а.с.31зв.). При цьому, представник відповідача доводив перед судом про отримання наказу позивачем через електронну пошту ще 22.11.2021р., однак ці доводи спростовуються матеріалами справи, оскільки лист з посиланням на наказ без самого наказу, на переконання суду не є належним повідомленням працівника зі змістом такого наказу №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19» від 18.11.2021р. Так, на електронну адресу позивача дійсно надійшов 22.11.2021р. лист без підпису з посиланням тільки на наказ від 18.11.2021р., який є вимогою для виконання працівником - абзац 5 листа (а.с.34), при цьому представник відповідача вказував, що саме цей наказ №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19» від 18.11.2021р. є організаційним та не повинен бути особисто вручений працівнику, окрім того внутрішнім порядком було передбачено передачу документів в системі електронного документообігу (наказ №76 від 26.02.2020р. а.с.149). Такі доводи сторони відповідача є помилковими, оскільки по перше, наказ №673 зобов`язував керівника структурного підрозділу апарату управління НЕК «Укренерго» довести його до відома працівників, а працівників зобов`язував відповідно до 09.12.2021р. вчинити певну дію, а саме подати визначений в наказі (згідно пункту 2) один з документів, по друге цей наказ був підставою видачі оспорюваного наказу №1766-к про відсторонення позивача від роботи, за невиконання саме до 09.12.2021р. вимог визначених наказом №673 про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19. Також, наказ №76 від 26.02.2020р. (п.1) на який посилався представник відповідача щодо порядку документообігу, давав тільки доручення керівникам в т.ч. структурних підрозділів апарату управління, визначити види внутрішніх документів, необхідних для функціонування підпорядкованих підрозділів, підготувати шаблони, маршрути проходження цих документів (із зазначенням прізвищ погоджувачів), та як вбачається з його змісту не стосувався всіх працівників, зокрема і щодо їх прав та обов`язків пов`язаних з умовами та оплатою праці чи іншими трудовими правами та обов`язками. Тому, такий доказ не є належним у даному спорі щодо належного доведення позивача до відома наказу №673 про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19. Також, на електронну адресу позивача надійшов 10.12.2021р. бланк Акту засвідчення письмової відмови працівника надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 (а.с.35), а потім 15.12.2021р. [PERSON] (як він стверджував) отримано й скан-копію засвідченого належним чином наказу від 10.12.2021р. №1766-к з додатком №1 про відсторонення в т.ч. і його від роботи з 11.12.2021р. без збереження заробітної плати. На запит позивача, відповідач також надіслав супровідним листом від 17.12.2021р. й копію наказу належним чином завірену, оскільки отриманий електронним варіантом не містив підтвердження оригіналу такого що доводив позивач (а.с.36-38,41). Щодо цього слід зазначити, що такий Акт засвідчення письмової відмови працівника надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, який направлений позивачу на електронну пошту, взагалі є тільки бланком, не заповнений ні щодо членів комісії, ні щодо особи яка відмовилась від надання документу про вакцинацію, ні дати складання, ні даних щодо наказу про відсторонення від роботи. Представник відповідача пояснив, що такий Акт мав спочатку заповнити працівник, тобто позивач, після чого роботодавець заповнив би такий Акт у графах вільних для заповнення. Такі пояснення сторони відповідача не заслуговують на увагу суду, оскільки будь який Акт засвідчення певної відмови подається працівнику уже заповненим і у разі відмови працівника надати документи, передбачені наказом №673 від 18.11.2021р., а так само підписати вже й самий Акт заповнений належним чином комісією, фіксується така відмова тоді як цим Актом (що є незаповненим бланком у матеріалах справи) так і окремим Актом відмови працівника від підпису на вказаному вище Акті. Що стосується ознайомлення позивача з наказом 10.12.2021р. №1766-к з додатком №1 про відсторонення його, то представник відповідача заперечив факт надання такого для ознайомлення позивачу саме 15.12.2021р., зазначивши що такий йому подано 13.12.2021р. про що свідчить підпис позивача і саме з 13.12.21р. [PERSON] після ознайомлення уже не працював що й підтверджується табелем виходу на роботу(а.с.215-217). На що позивач вказав, що дійсно йому 13.12.2021р. вперше подано на ознайомлення такий наказ, але він не був засвідчений з оригіналом належним чином (особою, якій не підпорядковується позивач та його відділ регіонального центру). Щодо цього, суд зазначає, що протиріччя сторін щодо ознайомлення позивача з наказом відповідача 10.12.2021р. №1766-к в день: чи 13.12.2021р. чи 15.12.2021р., не є основним предметом доказування його протиправності та підстав для скасування. Спірні трудові правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України, а також Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», іншими законами пов`язаними з даним питанням, підзаконними нормативно-правовими актами, постановами КМУ та наказами Міністерства охорони здоров`я України. Як вірно доводив позивач, право на працю та заробляти на життя працею, а також право на захист свого здоров`я передбачено нормами Конституції України, яка має найвищу юридичну силу і всі закони та підзаконні нормативно-правові акти мають відповідати їй, відповідно обмеження конституційних прав та обов`язків можуть бути виключно у випадках визначених Конституцією України. Право на працю та заборону дискримінації кожного громадянина врегульовано ст.2, 2-1 КЗпП України. Також, у пунктах а, б ст.10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Позивач до матеріалів справи надав Медичну довідку про проходження попереднього (періодичного) медогляду працівника №4247 від 02.04.2021р., терміном дії до 02.04.2022р. (а.с.44). Вона дійсно підтверджує необхідний профілактичний огляд працівника-позивача, однак не стосується спірних правовідносин, які почали діяти з листопада 2021р., про що зазначатиметься нижче. Водночас, позивач вважає що вимога відповідача-роботодавця пройти обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 є медичним втручанням в організм позивача, згоду на яку він не давав. Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Разом з тим за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Така позиція викладена в постановах Верховного Суду у справах № 185/676/18 та № 761/12073/18. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», яку доповнено пунктом 41-6 згідно з Постановою КМ № 1096 від 20.10.2021 (положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану згідно з Постановою КМ № 372 від 26.03.2022) передбачено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій слід забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України,частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. №2135, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за №1306/36928, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Однак, цей Перелік застосовується в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070). Згідно цього Наказу №2135 від 04.10.2021р. (зі змінами від 01.11.2021р. за наказом №2393, зареєстрованого в Мінюсті 08.11.2021р.) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники в т.ч. підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 (відповідач входить до даного Переліку об`єктів державної власності). Отже, з 01.11.2021р. працівники відповідача підлягали обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. І доводи в цій частині сторони відповідача є вірними, а доводи позивача недоведено щодо неповноваження Голови правління видавати такого роду накази як за №673 від 18.11.2021р. за п.12.3 Статуту. Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших учасників встановленому державою порядку щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року, заява № 24429/03). Вимога про обов`язкову вакцинацію (висловлена позиція багатьох судів України щодо такої категорії справ але які стосуються вчителів) проти особливо небезпечної хвороби COVID-19, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. А тому, можна прийти до висновку що наказ відповідача від 18.11.2021р. №673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19», яким зобов`язано в т.ч. позивача з 09.12.2021р. пройти щеплення відповідав вимогам чинних на той час нормативних актів. Разом з тим, як вже зазначено вище, самий наказ №673 не містить відмітки про ознайомлення працівників з ним, а направлено на електронну пошту 22.11.2021р. лист без долучення такого наказу позивачу, а з таким наказом позивач ознайомився тільки 08.12.2021р., що також зазначено вище та не спростовано представником відповідача, водночас причини не своєчасного повідомлення позивача з цим наказом відповідачем не встановлено судом. Вчинити будь-які дії за 1 день, тобто до 09.12.2021р., звісно позивач й не міг, оскільки навіть проведення вакцинації (запис на таке, проходження медогляду за необхідності на вибір особи щодо відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень тощо) чи отримання від медичного закладу підтвердження протипоказання вакцинації, потребує на переконання суду значного часу, щонайменше декілька днів. Водночас, слід зазначити що Акт засвідчення письмової відмови працівника надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 (не заповнений взагалі, не підписано жодним представником відповідача, позивачем) направлено електронкою тільки 10.12.2021р. позивачу відповідачем, тобто в цей же день що й оспорюваний наказ №1766-к від 10.12.2021р., при цьому чи такий Акт передував наказу, чи Акт мав бути оформлений відповідачем після цього наказу, суду не вдалося з`ясувати взагалі та й зрештою через відсутність в ньому будь яких заповнень. Наказ відповідача від 10.12.2021р. №1766-к з додатком №1 про відсторонення саме позивача, також не містить підпису ознайомлення [PERSON] з таким в день його видачі 10.12.2021р., чи хоча б 11.12.2021р., тобто в день визначений уже як відсторонення від роботи в змісті наказу, а тільки 13.12 чи 15.12.2021р. При цьому, як сам ж відповідач зазначає у відзиві (аркуш 5-ий, абзац 6) згідно листа Мінекономіки України від 03.11.2021р. та з моменту набрання чинності наказу Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04.10.2021р., роботодавець відсторонює працівника від роботи шляхом видання наказу з обов`язковим доведенням його до відома особи, яка відсторонюється, не пізніше дня видання такого документа у встановленому порядку. А тому, обов`язок відповідача був довести письмово з фіксацією такого доведення позивача не пізніше дня 10.12.2021р., що не було дотримано у даному спорі. Так, на наказ №1766-к від 10.12.2021р. про відсторонення [PERSON] від роботи з 11.12.2021р., з копією якого ознайомився 13(15).12.2021р. (а.с.38), позивач подав 15.12.2021р. письмове заперечення на ім`я Голови правління та Директора з управління персоналом (а.с.39-40). Аналогічно, як встановлено судом, наказ №1766-к від 10.12.2021р. не містить жодної відмітки про ознайомлення позивача з ним в день його видачі, а підставою у самому наказі зазначено: «повідомлення про обов`язкове щеплення проти COVID-19», а не Акт про засвідчення письмової відмови працівника надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення чи неможливість такого щеплення, виданого медичним закладом, який, як зазначено вже вище, не взмозі видати в обмежений строк 1-2 дні підтвердження такого. Права і свободи людини і громадянина є природними та невід`ємними, надані їй від народження, визнаються найвищою цінністю і не мають вичерпного характеру. Право на працю - одне з фундаментальних прав людини, встановлене міжнародно-правовими актами й визнане міжнародним співтовариством. Воно належить до групи соціально-економічних прав і в загальному сенсі відбиває потребу людини створювати і здобувати джерела існування для себе та своєї сім`ї, реалізовувати власний творчий потенціал, виражати свою особистість. Згідно статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ухвалений резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 2200А(ХХІ) від 16 грудня 1966 року, який набув чинності 3 січня 1976 року, який Україна ратифікувала 12 листопада 1973 року, та який є частиною національного законодавства України, держави, що беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що охоплює право кожної людини на отримання можливості заробляти на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується, і зроблять належні кроки для забезпечення цього права. Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Таким чином, дана стаття передбачає обов`язкові щеплення проти окремих видів інфекційних хвороб. При цьому в даному переліку не міститься посилання на обов`язкове щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Частиною 2 статті 12 цього ж Закону передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Так, цією нормою передбачено запровадження обов`язкових профілактичних щеплень проти інших відповідних інфекційних хвороб, як вірно доводив представник відповідача, проте це повинно відбуватися виключно в порядку, встановленому законом. Частинами 3 та 4 цієї статті передбачено,що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Таким чином, аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань. Водночас, оскільки у встановленому порядку чинний наказ Міністерства охорони здоров`я у встановленому порядку не скасовано, він враховується роботодавцями, але при цьому повинні бути дотримані вимоги трудового законодавства щодо процедури відсторонення та не порушення прав працівників. За цією ж статтею 12, медичні працівники, які проводять профілактичні щеплення, повинні мати відповідну підготовку з питань їх проведення та зобов`язані надати об`єктивну інформацію особам, яким проводиться щеплення, або їх законним представникам про ефективність профілактичних щеплень та про можливі поствакцинальні ускладнення. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а саме у частині шостій зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. І саме дану норму і порядок повинен був дотриматись відповідач, що ним не зроблено. Окрім того, запобігання зараженню вірусом, не може розглядатись як легітимна мета за обставинами цієї справи, оскільки обмеження позивача в праві заробити собі на життя та на повагу до його приватного життя полягає у праві вибору не робити те, що не визнано обов`язковим для всіх жителів України за законом. Відповідачем окрім недотримання визначених процедур фіксування відмови працівника від вакцинації,\~ не надано суду й доказів того, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, до якого вдався відповідач згідно наказу від 10.12.2021р. №1766-к, сприяв досягненню заявленої державними органами мети - запобіганню зараженню вірусом. З врахуванням викладеного вище, вимога позивача про скасування наказу ПАТ Національна енергетична компанія «Укренерго» від 10.12.2021р. №1766-к про відсторонення [PERSON] від роботи на посаді провідного інженера з постачання відділу логістики Регіонального центру організації закупівель Західного регіону Офісу регіональних закупівель Дирекції управління ланцюгами поставок ПАТ Національна енергетична компанія «Укренерго», який також належним чином не був доведений до відома позивача в день його видачі та не містив обґрунтованих підстав для його видачі відносно позивача, є доведеною та обґрунтованою перед судом та підлягає до задоволення. Відповідно до наказу Голови правління ПАТ Національна енергетична компанія «Укренерго» №226-к від 01.03.2022р. було зупинено дію наказу №1766-к від 10.12.2021р. (а.с.136), і підтверджено сторонами про допуск позивача до роботи з 01.03.2022р. Також позивач просив стягнути в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2021р. по 28.02.2022р. в розмірі 57925.29грн. (з яких підлягає відрахуванню обов`язкові платежі та відрахування), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 1092.93грн. Саме такий розмір середньоденної заробітної плати - 1092.93грн. підтверджено як доказом сторони позивача (а.с.157), так і сторони відповідача (а.с.150), а тому доводи представника відповідача про те, що довідка видана позивачу не є належним доказом є безпідставні. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Водночас, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною після задоволення вимоги про поновлення на роботі. Зважаючи на те, що відсторонення позивача було без збереження заробітної плати, відповідно така йому не виплачувалась, то задовольняючи першу позовну вимогу слід також і стягнути середній\~ заробіток за час вимушеного прогулу. Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (зі змінами та доповненнями). Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Так, надано довідку про розрахунок середнього заробітку за жовтень-листопад 2021р., з якого вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати складає - 1092.93грн., водночас обидві сторони підтвердили, що така середньоденна заробітна плата визначена без врахування сум, що підлягають відрахуванню з неї. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час відсторонення за період з 11.12.2021р. по 28.02.2022р. за 53 робочі дні (14 робочих днів у грудні 2021р., 19 у січні 2022р. та 20 у лютому 2022р.) підлягає в розмірі 57925.29грн. (з яких підлягає відрахуванню обов`язкові платежі та відрахування). Щодо вимоги допустити [PERSON] до роботи, то така вимога на час ухвалення рішення суду не підлягає до задоволення оскільки як вже зазначено вище, позивач допущений до роботи з 01.03.2022р., і таку вимогу позивач не залишав без розгляду. Згідно п. 2 , п.4 ч. 1, ч.2 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, про поновлення на роботі. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. Таким чином, оскільки таке право суду визначене законом щодо всієї суми, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 57925.29грн. (з яких підлягає відрахуванню обов`язкові платежі та відрахування). Судові витратив розмірі судового збору 1984.0грн. (а.с.48)також слід стягнути з відповідача в користь позивача за ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст. 46, 235 КЗпП України,\~ ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.ст.\~ 4, 5, 12,\~ 76 -81,\~ 141, 258, 261-265,\~ 273, 274, 352\~ ЦПК України, суд

Outcome: partial