Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-14 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 01 березня 2020 року [PERSON] уклала з ним договір позики та отримала в борг суму коштів, що еквівалентна 6000,00 доларів США та 4000 Євро, які зобов`язалася повернути до 01 березня 2021 року, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. Крім того вказував, що 01 червня 2020 року відповідачка [PERSON] уклала із ним ще один договір позики та отримала в борг суму коштів, що еквівалентна 8500,00 доларів США та 3500,00 Євро, які зобов`язалася повернути до 01 червня 2021 року. При цьому, факт отримання грошових коштів підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. Разом з тим, у визначений у договорі позики строк відповідачка борг не повернула та всіляко ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, чим змусила його звернутися до суду за захистом своїх прав. Посилаючись на вказане, а також на те, що станом на момент подачі позову сума основного боргу складає 14500,00 доларів США та 7500,00 Євро, просив стягнути з відповідачки суму неповернутого боргу з урахуванням 3% річних в розмірі 14576,19 доларів США та 7546,26 Євро, й відповідно стягнути з відповідачки також на його користь понесені ним судові витрати в розмірі 6478,00 грн. та 454,00 грн. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 вересня 2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за невиконаним договором позики в розмірі 14576,19 доларів США та 7546,26 Євро, а також стягнуто судові витрати. Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням, представником відповідачки подано заяву про її скасування й відповідно ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2021 року вказане заочне рішення скасоване та призначено справу за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явився, від його представника [PERSON] через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому він зазначив, що поданий позов підтримує у повному обсязі, просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, від її представника [PERSON] через канцелярію суду надійшла заява в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснювалося. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). З матеріалів справи убачається, що 01 березня 2020 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір позики та отримала в борг суму коштів, що еквівалентна 6000,00 доларів США та 4000 Євро, які зобов`язалася повернути до 01 березня 2021 року, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою, копія якої міститься в матеріалах справи та оригінал якої надано представником позивача в ході проведення підготовчого судового розгляду даної справи (а.с.8,93). Крім того, 01 червня 2020 року відповідачка [PERSON] уклала із позивачем ще один договір позики та отримала в борг суму коштів, що еквівалентна 8500,00 доларів США та 3500,00 Євро, які зобов`язалася повернути до 01 червня 2021 року. При цьому, факт отримання грошових коштів підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою, копія якої міститься в матеріалах справи та оригіналом боргової розписки, наданої представником позивача в ході підготовчого провадження в справі (а.с. 9,94). Зокрема, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивач зазначав, що у порушення своїх зобов`язань за розписками відповідачка у строк до 1 березня 2021 року та відповідно до 1 червня 2021 року борг не повернула, у зв`язку із чим просив стягнути з неї борг в судовому порядку та три відсотки річних за невиконання зобов`язань з повернення коштів. Так, ч. ч. 1, 2 п. 1 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зокрема, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи договір позики, суд приймає до уваги те, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, ураховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, [PERSON] посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписки від 1 березня 2020 року та 1 червня 2020 року, копії яких знаходяться в матеріалах справи й відповідно відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано факт написання даних розписок й відповідно факт отримання на їх підставі грошових коштів у позику, у тому числі й шляхом звернення до суду з відповідними клопотаннями про призначення почеркознавчої експертизи. Таким чином, на підтвердження існування між сторонами цивільно-правових відносин, які виникають з договору позики, позивачем надано як копії вищевказаних розписок, так й їх оригінали, а отже оцінюючи дані боргові розписки суд визнає їх як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики й відповідно доказів на спростування вказано відповідачем суду не надано. Крім того, зі змісту розписок убачається, що вона містить підпис вчинений від імені [PERSON] про отримання нею вищевказаної суми позики із зобов`язанням повернути борг до 01 березня 2021 року та до 01 червня 2021 року відповідно (а.с.8,9). За таких обставин, досліджуючи боргові розписки, оригінали та копії яких містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дані розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчать про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] у визначений розписками строк, суму позики у добровільному порядку не повернула й відповідно доказів на спростування вказаного суду не надала, а також не спростувала факт існуючого боргу перед [PERSON] жодними належними та допустимими доказами. При цьому, частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, ураховуючи вищевказане, судом встановлено, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Крім того, положеннями ч. 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу та 3% річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Ураховуючи зазначені вище вимоги закону, а також відсутність доказів зі сторони відповідача щодо здійснення дій з повернення суми боргу за борговими розписками, суд також вважає, що й вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки трьох відсотків річних за період з 1 березня 2021 року по 26 червня 2021 року за розпискою від 1 березня 2020 року та за період з 1 червня 2021 року по 26 червня 2021 року за розпискою від 1 червня 2020 року згідно наданого позивачем та не спростованого відповідачкою розрахунку ( а.с. 3), є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6932 грн. 00 коп. На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 207, 509, 526, 530, 533, 625, 640, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved