Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, в якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду на його користь моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 гривень. Позов обґрунтовує тим, що 18.06.2013 органом досудового розслідування розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22013210000000027 стосовно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України та ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України. 03 липня 2013 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України та в подальшому обвинувальний вирок скеровано до суду. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2015 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2015 року скасовано, кримінальне провадження направлено на новий розгляд до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 08 жовтня 2018 року вироком Тернопільського міськрайонного суду, який залишено в силі ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19 травня 2021 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції Закону №221-УІІ від 18.04.2013 року) та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 368 КК України (в редакції Закону №221-УІІ від 18.04.2013 року), апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок суду набрав законної сили. Зазначає, що внаслідок незаконного кримінального переслідування він поніс тяжких душевних і психічних страждань, його гідність було принижено, відбулися вимушені зміни у повсякденному житті і стосунках між родичами, друзями, знайомими, колегами, а також знизився престиж та ділова репутація. Важливим доказам приниження його гідності та репутації є те, що практично 8 років знайомі, друзі, сусіди та ділові партнери знали, що він є обвинуваченим у кримінальному провадженні, ставились до нього як до особи, яка перебуває під судом. Моральні страждання також полягали у вимушеності виділення часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, що суттєво порушило його життєві ритми та зв`язки, ділову репутацію, звернення до послуг професійних адвокатів, постійні засідання судів Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, упереджене ставлення працівників правоохоронних органів під час досудового слідства, тривалий час перебування під слідством та судом, негативно вплинуло на почуття та душевний стан, та стан здоров`я і завдало душевних та моральних страждань та також моральної шкоди, яку він оцінює на суму 1 000 000, 00 грн. і яка має бути відшкодована державою. Посилаючись на вказані обставини, викладені в позовній заяві, норми діючого законодавства, просив задовольнити позов. Тернопільською обласною прокуратурою подано відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача зазначає, що у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в тому числі у даній справі, прокуратура не може виступати відповідачем. Таким чином, неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Також, не підлягає до задоволення позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, оскільки вона не доведена належними, достовірними та достатніми доказами. Тому, в задоволенні позову представник просить суд відмовити, з підстав зазначених у відзиві. Вважає, що позивач неправильно порахував строк перебування під слідством та судом. Представником Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, згідно якого представник зазначає, що Казначейство не несе відповідальності за дії державних органів, а самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України. У позовній заяві відсутня вимога позивача до Казначейства у зв`язку із порушенням останнім прав та інтересів позивача, яке з ним не вступало у жодні правовідносини та не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. Також, зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння йому шкоди внаслідок порушення, на його думку, вимог кримінального процесуального закону, а посилання позивача як на обґрунтування завданої шкоди щодо визначення невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, не може бути належною правовою підставою для її відшкодування. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 16.02.2022 представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а тому доводи відповідача, що прокуратура області не є належним відповідачем у справі є безпідставними. Крім того, безпідставними є і доводи відповідача, що позивач не надав доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, оскільки така шкода є очевидною. Позивач протягом 8 років перебував під слідством і судом, що не могло не вплинути на його душевний стан і спосіб життя. З цих підстав вважає позов підставним та просить суд його задоволити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 16 лютого 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив, просила стягнути позов задоволити. Представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури в судовому засіданні позов не визнала з підстав зазначених у відзиві, просила суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилася, подавши попередньо суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, у задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю, підтримує позицію викладену у відзиві на позовну заяву та покладається на думку суду. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. В судовому засіданні встановлено, що 18.06.2013 року органом досудового розслідування розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22013210000000027 стосовно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України, ч.5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України та ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України. 03 липня 2013 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України та в подальшому обвинувальний вирок скеровано до суду. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2015 року скасовано, кримінальне провадження направлено на новий розгляд до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 08 жовтня 2018 року вироком Тернопільського міськрайонного суду, який залишено в силі ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19 травня 2021 року [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.368 КК України (в редакції Закону №221-УІІ від 18.04.2013 року) та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.368 КК України (в редакції Закону №221-УІІ від 18.04.2013 року), апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок суду набрав законної сили. Таким чином, [PERSON] перебував під слідством та судом у період з 18.06.2013 року до 19.05.2021 року. Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково, виходячи із таких міркувань. Із змісту статтей 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право отримати справедливу сатисфакцію у разі порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. З метою визначення порядку застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» затверджено Положення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року № 106/1131 (надалі - Положення). Відповідно до частини першої статті 12 Закону №266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду-до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття кримінального провадження, у зв`язку із встановленням відсутності події кримінального правопорушення покладається на орган який виніс дану постанову та повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України 2004 року може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц (провадження № 14-164цс18). У постанові від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п. 43 постанови). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 44 постанови). Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Таким чином, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. У відповідності до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 грудня 2021 року мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі 6500 гривень. Як установлено судом, [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом у період з 18.06.2013 року до 19.05.2021, а всього 95 місяць. Отже, зважаючи на приписи статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] може становити 617500 гривень (6500 (мінімальна заробітна плата станом на день пред`явлення позову) Х 95 (кількість місяців перебування під слідством та судом). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом враховується, що притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під слідством був порушений нормальний ритм життя позивача, порушені його плани на життя, постраждала його репутація як громадянина, зруйновані плани і можливості, позбавлення можливості забезпечувати сім`ю всім необхідним, в тому числі матеріально. Все це разом негативно вплинуло як на його фізичне, так і психічне здоров`я. Отже, дослідивши наявні матеріали справи, а саме вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.10.2018, який залишено в силі ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19.05.2021, згідно якого [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.368 КК України (в редакції Закону №221-УІІ від 18.04.2013 року) та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.368 КК України (в редакції Закону №221-УІІ від 18.04.2013 року), що підтверджує його перебування у статусі обвинуваченого протягом 95 місяців. Суд також враховує обсяг заподіяної позивачу моральної шкоди, глибину та тривалість його страждань, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Однак судом враховується також, те що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не повинен призводити до її збагачення. Тому суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] моральної шкоди в мінімальному розмірі передбаченому законом 617500 гривень (95 х 6500грн.), що відповідає принципу розумності та справедливості. Вказані кошти суд вважає за необхідне стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави.

Outcome: partial