Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-10 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог посилається на те, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім нього, в даній квартирі зареєстровані, але не проживають його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] , які з 2011 року фактично в квартирі не проживають, більше трьох років перебувають за кордоном, в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажають. Реєстрація відповідачів в спірній квартирі створює йому ряд незручностей, відтак просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, подав клопотання про розгляд справу без його участі, просить позов задоволити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідачі повторно не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило, відзив на позовну заяву не подали. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ст.280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Частинами 4, 5 ст.268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05.04.2022, є дата складення повного судового рішення 11.04.2022. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. В статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право власності власника на майно. Судом встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення від 04 квітня 2001власником квартири за адресою: [ADDRESS] в цілому зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І. 04 квітня 2001 року за №2458. Згідно з довідки №99 від 18.12.2021, виданої ОСББ «Івана Хрестителя 62» [PERSON] , [INFO] власник житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] до складу його сім`ї (зареєстровані) входять: [PERSON] , [INFO] заявник, [PERSON] , [INFO] дружина, [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] дочка. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. З акту встановлення місця проживання від 30 листопада 2021 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що в даному житловому будинку зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] з 2012 року. В ч.1 ст.316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до абз. 6 ч.1 ст.3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи із вищевказаного, матеріалів справи, доводів позивача, викладених у позові, відповідачі вже тривалий час не проживають за спірною адресою, не є власниками житла, у якому зареєстровані, теперішнє місце проживання відповідачів позивачу невідоме, в добровільному порядку не знялися з реєстраційного обліку зі вказаної адреси. Згідно наданих документів, позивач є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що відповідачі не проживають у квартирі вже достатньо тривалий час, яких-небудь витрат по утриманню житла вони не несуть, її особистих речей там також немає. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідачів на користування ними квартири з підстав ст.401 ЦК України. У зв`язку із вищевикладеним, є правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги повністю, на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплаті судового збору у сумі 1816 гривень.

Outcome: approved