Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-10 00:00:00

29 квітня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що від шлюбу з відповідачкою мають спільну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . На даний час сторони проживають окремо, за домовленістю з відповідачкою, син постійно проживав, і на сьогоднішній день постійно проживає з відповідачкою, за адресою: [ADDRESS] . Позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Окрім відвідин дошкільного навчального закладу, позивач з сином грає у розвиваючі ігри, читає книжечки, розповідає казки тощо, але в зв`язку з тим, що дитина проживає окремо від нього, виникають проблеми, оскільки позивач не може в повній мірі займатися вихованням сина та піклуватися про нього. Крім того, оскільки на даний час на території нашої держави тривають бойові дії, позивач вважає, що перебування сина з ним буде більш безпечним для дитини, тому просить суд врахувати ці обставини та визначити місце проживання дитини з ним. Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області до участі у даній справі у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору залучено орган опіки та піклування Шосткинської міської ради Сумської області. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав залишити сплату судового збору за ним та не стягувати його з відповідача. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій прохала розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій прохав розглянути справу без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Так, стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов`язків подружжя у шлюбі та сім`ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім`ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", яка передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду, з 06 вересня 2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.12) від якого вони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . (а.с.11). З матеріалів справи слідує, що позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка разом з дитиною зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Наразі позивач звернувся до суду для визначення місця проживання дитини за адресою його реєстрації та фактичного проживання з метою подальшого уникнення суперечок з даного приводу з відповідачкою. За змістом ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вирішуючи спір між батьками про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходить із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини та інтересів дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Судом встановлено, що батько дитини належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, працевлаштований, має дохід (а.с.16), який є достатнім для забезпечення умов проживання та виховання сина. Дитина забезпечена усім необхідним для навчання та розвитку з урахуванням її віку та індивідуальних потреб, що зумовлені особливостями її розвитку. Відповідно висновку про визначення місця проживання дитини, орган опіки та піклування Шосткинської міської ради не заперечує щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , який не повинен перешкоджати зустрічам та проведення спільного часу дитини з мамою, [PERSON] . Відповідно до акту обстеження умови проживання дитини добрі, наявна окрема кімната, ліжко, шафа, куточок для ігор, письмовий стіл. В квартирі зроблено ремонт, централізоване опалення, водопостачання, дитина забезпечена товарами повсякденного вжитку, засоби гігієни, створені належні санітарно-гігієнічні умови. Суд вважає, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини. При прийнятті рішення суд враховує вік дитини та її прихильність та емоційну прив`язаність до батька, оскільки дитина постійно мешкає з батьком, а також те, що відповідачка у ході розгляду справи визнала позовні вимоги та не заперечувала проти визначення місця проживання дитини за адресою фактичного проживання батька. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінюючи досліджені у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, з точки зору повноти, належності, допустимості та достовірності, з врахуванням усіх обставин справи, суд приходить до висновку, про доцільність задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини з її батьком. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved