Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

29 грудня 2021 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] , за підписом представника [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, яка була надіслана засобами поштового зв`язку 22.12.2021 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.07.2021 року позивач надав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 306000 грн. в строк до 30.09.2021 року, про що складена боргова розписка. При укладені договору позики разом із [PERSON] була присутня також його дружина [PERSON] , яка не заперечувала проти отримання позики. При настанні строку повернення коштів [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, на неодноразові звернення позивача про повернення позики боржник ніяким чином не реагував. Представник [PERSON] стверджує, що наявність у позивача оригінала боргової розписки свідчить про існування заборгованості на сьогоднішній день. Окрім того, позивач вважає, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність перед [PERSON] , так як боргові кошти були отримані [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , яка не заперечувала щодо отримання її чоловіком позики, а відтак презюмується, що дані кошти були отримані в інтересах сім`ї. У зв`язку з невиконанням відповідачами свого зобов`язання перед позивачем станом на 30 листопада 2021 року у подружжя [PERSON] перед [PERSON] виникла заборгованість на загальну суму 323328,81 грн., а тому адвокат Фурман В.В. просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача 306000 грн. суму позики, 3% річних в сумі 1534,19 грн., інфляційних втрат в сумі 2754 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 4346,87 грн. та пені на суму 8693,75 грн. за період з 01.10.2021 року по 30.11.2021 року, а також стягнути із відповідачів 13033,88 грн. судових витрат. Ухвалою суду від 24.02.2022 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, надано сторонам строк для подачі заяв по суті справи, призначено підготовче судове засідання на 23.03.2022р. о 14 год. 00 хв., яке було відкладено через неявку сторін. 06 квітня 2022 року Новодністровський міський суд Чернівецької області постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.04.2022 року о 14 год. 00 хв., проте дане засідання було відкладено на 04.05.2022 року. Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, в таке засідання не з`явилися. Так, 04 травня 2022 року представник позивача подав письмові клопотання про надання до матеріалів справи оригіналу боргової розписки від 02.07.2021 року, проведення судового засідання, призначеного на 04.05.2022 року, без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] неодноразово повідомлявся про дату, час та місце судових засідань, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилася, хоча повідомлялася про дату, час та місце проведення судового засідання за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень копію позовної заяви із доданими до неї документами та повідомлення про виклик в наступне судове засідання [PERSON] не отримала у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою. Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, враховуючи відсутність відповідача [PERSON] за адресою її реєстрації, що підтверджена матеріалами справи, зокрема, довідкою № 152 від 17.02.2022р., виданою Відділом «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Шаргородської міської ради, у зв`язку з чим в суд повернувся конверт із викликом на судове засідання, суд вважає відповідача [PERSON] такою, що повідомлена\~ про дату, час та місце судового засідання належним чином. Обидва відповідачі жодних заяв чи клопотань в суд не подавали, правом на надання відзиву на позов не скористалися. Враховуючи неявку в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи і від яких не надійшло ні відзиву на позов, ні клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутності, про причини неявки суд не повідомлено, отримавши згоду позивача, суд відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України постановив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив, що 02.07.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 306000 грн. Повне погашення суми боргу за умовами вищезазначеного договору повинно було бути здійснене [PERSON] 30.09.2021 року. На підтвердження укладення сторонами договору позики, відповідач [PERSON] видав на ім`я позивача боргову розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи. Як вбачається із наданої на ухвалу суду від 24.02.2022 року інформації Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) №3803-2022/11-16/4200-2022/11.1 від 11.03.2022 року (а.с. 49), за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян наявний актовий запис про шлюб №400 від 09.03.2016 року, зареєстрований Відділом ДРАЦС у місті Вінниці на [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Отже, на дату укладення договору позики відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. У встановлений строк боржник [PERSON] свого зобов`язання не виконав, грошових коштів не повернув. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Оскільки позичальник умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконував, вважаю, що у позивача є правові підстави для стягнення заборгованості в сумі 306000 грн. із [PERSON] . Разом з тим, суд зауважує, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Так, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві\~спільної сумісної власності\~незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478]. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, в постанові ВП ВС у справі 638/18231/15-ц від 30.06.2020 року сформована правова позиція, у якій вказано, що законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором,\~є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відтак, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідно до висновків ВСУ, викладених у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами, відповідають солідарно. \~Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Враховуючи вищенаведене, презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї при укладенні договору позики одним із подружжя та відсутність спростувань такої презумпції зі сторони другого із подружжя, суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики від 02.07.2021 року в сумі 306000 грн. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки боргове зобов`язання потрібно було виконати до 30.09.2021 року, останнє вважається простроченим із 01.10.2021 року, відтак станом на 30.11.2021 року із відповідачів солідарно на користь [PERSON] слід стягнути 3% річних від суми простроченого боргового зобов`язання в сумі 1534,19 грн. та інфляційні втратив розмірі 2754 грн. Також статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 1048 ЦК України закріплено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Оскільки укладений між сторонами договір позики не відноситься до категорії безпроцентних і не містить встановлений позикодавцем і позичальником розмір процентів, останні підлягають визначенню на рівні облікової ставки Національного банку України. Проте суд вважає помилковим наданий адвокатом Фурманом В.В. розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, так як він проведений за період з 01.10.2021 року по 30.11.2021 року. Натомість у відповідності до абз.2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, а отже за період з 02.07.2021 року по 30.09.2021 року. Відтак, правильним є наступний розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами протягом 02.07.2021-30.09.2021 року: 1)Облікова ставка НБУ з 02.07.2021 року по 22.07.2021 року 7,5%; проценти за період з 02.07.2021 року по 22.07.2021 року 306000 грн.*7,5%/365*21=1383,29 грн.; 2)Облікова ставка НБУ з 23.07.2021 року по 09.09.2021 року 8%; проценти за період з 23.07.2021 року по 09.09.2021 року 306000 грн.*8%/365*49=3286,36 грн.; 3)Облікова ставка НБУ з 10.09.2021 року по 30.09.2021 року 8,5%; проценти за період з 10.09.2021 року по 30.09.2021 року 306000 грн.*8,5%/365*21=1496,27 грн. Таким чином, протягом 02.07.2021-30.09.2021 року позивач мав право на тримання 6165,92 грн. (1383,29 грн. + 3286,36 грн.+1496,27грн.) процентів за користування чужими грошовими коштами. \~ \~ \~ \~Проте,\~у статті\~13\~ЦПК України\~закріплено принцип\~диспозитивності,\~який полягає\~у тому,\~що суд\~розглядає справи\~не інакше\~як за\~зверненням особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Оскільки представник позивач просить стягнути із відповідачів лише 4346,87 грн. процентів за користування борговими коштами, суд, беручи до уваги принципом диспозитивності, вважає, що із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають солідарному стягненню проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 4346,87 грн. Окрім того, адвокат Фурман В.В. просить стягнути із відповідачів 8693,75 грн. пені за період 01.10.2021-30.11.2021 року з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ. Проте, суд вважає дані вимоги представника позивача безпідставними з огляду на наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Частиною 1 статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546\~ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст.549\~ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно\~зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений\~ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому\~ст. 4 зазначеного Закону\~встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Суд враховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Як встановлено із матеріалів справи, за виконання зобов`язання в самій розписці від 02.07.2021 року розмір пені не визначався. За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги представника позивача про солідарне стягнення із відповідачів пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 8693,75 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги адвоката Фурмана В.В. в інтересах позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню на загальну суму 314635,06 грн., яка включає 306000 грн. основного боргу, 1534,19 грн. 3% річних, 2754 грн. інфляційних втрат та 4346,87 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами. В задоволенні іншої частини позову слід відмовити за безпідставністю. У відповідності до ч.1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, а саме квитанції №ПН629 від 22.12.2021 року та попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, позивачем було сплачено 3233,88 грн. судового збору та 9800 грн. витрат на правову допомогу, а загалом 13033,88 грн. судових витрат Враховуючи розмір задоволених судом позовних вимог, із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 12683,42 грн. (314635,06/323328,81*13033,88) судових витрат, тобто по 6341,71 грн. судових витрат з кожного із відповідачів. На підставі ст. ст. 21, 36, 60-61, 65, 73 СК України, ст.. ст.. 11,14, 368, 526, 530, 536, 544, 546, 549, 612, 625, 1046-1050 ЦК України та

Outcome: partial