Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-18 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь суму завдатку в розмірі 10 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено Договір найму квартири, за адресою: [ADDRESS] , згідно умов якого відповідач зобов`язався надати в оренду вказану квартиру, а позивач - оплачувати вартість оренди (10 000 грн.) у відповідності до умов Договору та внести залогову суму в розмірі 10 000 грн., строк найму з 17.06.2021 по 17.12.2021. Позивач виконувала взяті на себе зобов`язання, разом з тим відповідач без поважних причин виселив останню із орендованої квартири. Після того, як позивач залишила орендовану квартиру, відповідач відмовився повертати останній суму завдатку в розмірі 10 000 грн. Оскільки відповідач свої зобов`язання за Договором не виконав, кошти не повернув, позивач звернулась до суду із вказаним позовом за захистом свого порушеного права. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2022 р. відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому, зазначив, що позивач відмовилася прийти до нього на зустріч для вирішення питання про повернення грошових коштів. Згідно із частинами 1, 8 ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Судом встановлено, що 17.06.2021 між сторонами було укладено Договір найму квартири, умовами якого врегульовано правовідносини, що виникли між сторонами з приводу користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Положеннями п. 4.1. Договору найму визначено, що Договір може бути розірваний в будь-який час за погодженням сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України). Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України). Відповідно до ч. 1-2 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч. 1 ст. 572 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1,2 ст. 638 ЦК України). Враховуючи вище викладене, можна дійти висновку, що право учасників цивільних правовідносин визначити в договорі вид забезпечення виконання зобов`язань, що не передбачений ст. 546 ЦК України, узгоджується із принципом свободи договору, встановленого ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Умовами п.3.4.1.Договору найму визначено, що наймач вносить наймодавцю суму в розмірі 10 000 грн. в якості застави. Наймодавець зобов`язується повернути зазначену суму після закінчення терміну цього договору після підписання акту прийому-передачі квартири і майна наймача і наймодавця, але не пізніше 1 дня з моменту звільнення і передачі наймачем по платі і відшкодування збитку відповідно до п.п. 2.6. Встановлено і це не заперечується сторонами, що позивач під час укладення Договору найму вніс відповідачу заставу в сумі 10 000 грн. Зі змісту Договору вбачається, що застава в розмірів розмірі 10 000 грн., передавалась відповідачу в якості забезпечення зобов`язань за Договором найму, а саме сплати орендної плати, а також в якості забезпечення збереження в належному стані речей та меблів, що здавались в найм разом з квартирою, тому залогова сума є заставою, відтак на правовідносини між сторонами поширюється режим застави, а не авансу. Будь-яких заперечень проти вказаного твердження не надходило. Суд приходить до висновку, що кошти в розмірі 10 000 грн. передавались відповідачу не в якості авансу, а в якості забезпечення виконання зобов`язань позивачем за Договором оренди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України, право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Враховуючи вище викладене, а також ту обставину, що строк Договору найму закінчився в серпні 2021 року, оскільки був розірваний відповідачем в односторонньому порядку і це не заперечується сторонами, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 10 000 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідач додатково зазначив, що позивач не виконував належним чином умови Договору найму, зокрема своєчасно не сплачував орендні платежі, але не дивлячись на все це, він погодився повернути завдаток за вирахуванням заборгованості по комунальним платежам за два місяці в розмірі 1821,14 грн. і прибиранню приміщення в розмірі 500 грн., суми, виданої на дозаправлення кондиціонера в розмірі 500 грн. Разом з тим, суд не може погодитись з вказаним твердженням, з огляду на те, що суду не надано доказів того, що позивач неналежним чином виконувала умови укладеного Договору, як і доказів того, що позивачка отримала належні їй грошові кошти від відповідача. Щодо стягнення грошових коштів в розмірі 10 000 грн. в якості моральної шкоди суд вважає за необхідно зазначити наступне. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 464/1369/18) Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилалась на неправомірні дії відповідача, пов`язані з достроковим розірванням договору найму в односторонньому порядку, перенесеному стресі у зв`язку з порушенням обґрунтованих сподівань на користування житла протягом обумовленого строку дії договору, порушення звичних життєвих зв`язків, необхідність пошуку нового житла. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та душевних страждань, завданих особі, наявність перешкод у реалізації її життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості й дійшов до висновку про відшкодування моральної шкоди частково в розмірі 1000 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи приходить до висновку, що виконання зобов`язань порушено з вини відповідача, тому позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] підлягають задоволенню частково. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial