Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона [PERSON] [INFO] являється бабусею [PERSON] , [INFO] , яка 2019 року і дотепер, проживає разом із нею. 20.07.2007 між сином позивачки [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області на підставі актового запису №1475. Під час шлюбу, [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] . З моменту укладення шлюбу, тобто з 20.07.2007, позивач проживала разом з подружжям до 2019 року, за адресою її місця реєстрації: [ADDRESS] . З часом спільне життя [PERSON] та [PERSON] стали неможливими через те, що остання протягом тривало часу зловживала спиртними напоями та не приділяла уваги вихованню онуки. 24.03.2021 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу, мати онуки, [PERSON] покинула сім`ю та виїхала на постійне місце проживання за кордон та періодично приїжджає до України. [PERSON] не приймає участі в житті дитини взагалі, систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини: не цікавиться її матеріальним станом, станом її здоров`я, не забезпечує її всім необхідним, не приділяє уваги її розвитку та не забезпечує здобуття нею повної загальної середньої освіти. З моменту її виїзду за кордон не виходила на зв`язок, її останнє місце перебування невідоме, будь-які спроби встановити з нею контакт безуспішні. Позивачка самостійно забезпечує належний рівень життя своєї онуки, піклується про стан її здоров`я та сприяє задоволенню її інтересів. Самостійно намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати свою малолітню онуку. На даний час [PERSON] проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, онука постійно мешкає з нею, матір не цікавиться її вихованням та не допомагає їй в цьому, в квартирі є всі умови для проживання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 164 Сімейного кодексу України мати та батько може бути позбавлена батьківських прав, якщо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, призначення її опікуном та стягнення на її користь аліментів на утримання дитини. Просить суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] , відносно їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Призначити її, [PERSON] , опікуном малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином судовими повістками та оголошеннями про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд при ухваленні рішення суду врахувати висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , який підтримала в повному обсязі (а.с.16). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки, підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України " Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина…" та п. 18 Постанови N 3 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні встановлено, що позивачка по справі [PERSON] , [INFO] , являється матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серія [NUMBER] , виданого 19.05.1987 відділом РАГС, актовий запис № 3, де в графі мати записано - [PERSON] (а.с. 35). 20.07.2007 між сином позивачки [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області на підставі актового запису №1475. Під час шлюбу, [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] . Свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] , виданого 11.02.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 534, підтверджено, що відповідачі по справі - [PERSON] , є матір`ю, а [PERSON] - батьком дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 38). Згідно із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2021 шлюб між батьками дитини [PERSON] розірвано (а.с. 39-40). Згідно акту б/н від 23.11.2020 складеним комісією правління ОСББ «Верхарна 70» встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та що на момент обстеження, за вищевказаною адресою зареєстрована [PERSON] , але фактично не проживає з 21 серпня 2019 року (а.с. 43). За таких обставин, суд вважає, що позивач [PERSON] вправі звернутися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення їх батьківських прав відносно їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України N 3 від 30 березня 2007 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" "Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України." [PERSON] , [INFO] не досягла 18 річного віку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці". Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 10 Закону України "Про охорону дитинства", кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім`ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України " Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" N 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України N 789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого І брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З інформації, викладеної у характеристиці на [PERSON] , учениці 6-Б класу комунального закладу загальної середньої освіти I-III ступенів № 9 Вінницької міської ради, складеної заступником директором школи Крикус Т.М., з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається в комунальному закладі загальної середньої школи І-Ш ст.№9 ВРМ з 5-го класу (2019-2021). За цей час зарекомендувала себе як спокійна, сором`язлива дівчинка, що не завадило їй установити товариські стосунки з учнями класу. Шаноблива у спілкуванні зі старшими». (а. с. 46). Відповідно до довідки виданої комунальним закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №9 ВМР, [PERSON] , [INFO] проживає з бабусею [PERSON] та батьком, мати тимчасово проживає та працює за кордоном. У 2019-2020 навчальному році мама дівчинки приїжджала до України й приходила до школи на бесіду з класним керівником. У розмові була адекватною та толерантною. Батько [PERSON] зв`язку зі школою не підтримував. Бабуся систематично цікавиться шкільними справами дівчинки, допомагає їй у навчанні, надає посильну допомогу в організації шкільного побуту (а.с. 44). Зокрема, зі змісту акту обстеження умов проживання дитини складеного працівниками служби у справах дітей ВМР, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , де проживає бабуся [PERSON] , батько [PERSON] та 16.08.2021 обстежено дану квартиру, санітарний стан якої умовно задовільний. Квартира належним чином умебльована. Приміщення перебуває на етапі проведення ремонтних робіт (у кухні відсутнє покриття на підлозі - бетонна стяжка). Дитина забезпечена одягом та взуттям відповідно віку та сезону, має спальне та робоче місце. У дитини є ноутбук, смартфон, велосипед, електросамокат, пеніборд. Зі слів дитини зазначено, що мати з нею не проживає з 2019 року, весь час вона перебуває на вихованні баби по лінії батька. Батько з дитиною проживає, проте зі слів дитини більше уваги приділяє бабуся. Батько інколи випиває, фінансово забезпечує, проводить час разом з дитиною (а.с. 51-52). У суду немає підстав ставити під сумнів інформацію, викладену у характеристиці, довідці та акту обстеження умов проживання дитини, оскільки факти, викладені в них відповідачем належним чином не спростовані. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за N 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач по справі - мати [PERSON] , проживає окремо від своєї малолітньої дитини та місце її знаходження невідоме (а.с. 51-52, 43). Матеріальну допомогу дитині не надає, не спілкується з нею, участі у її вихованні не приймає, не цікавиться її навчанням, навичками та уподобаннями, її життям, успіхами та труднощами, її схильностями та здібностями. Відповідач не виявляє щодо [PERSON] [INFO] , материнського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Жодної участі у вихованні дитини, відповідач [PERSON] не бере. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно із частковою участю [PERSON] - батька дитини, та без участі та підтримки з боку відповідача [PERSON] , що підтверджено в судовому засіданні об`єктивними доказами. Тобто, суд приходить до висновку, що [PERSON] не бере жодної участі у вихованні дитини, жодним чином не цікавиться її життям, не бере ніякої участі в її розвитку та вихованні, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення та взагалі не цікавиться життям дитиною. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Жодного батьківського обов`язку щодо виховання дитини, спілкування з нею та утримання відповідач [PERSON] не виконує. Так, ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками". Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З матеріалів справи не встановлено, що позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав не сприятиме інтересам дитини - [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України). Із висновку N 01/00/011/7367 від 04.02.2022 органу опіки та піклування виконкому Вінницької міської ради щодо розв`язання спору по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення їх батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] , та призначенням [PERSON] опікуном над дитиною вбачається, що комісією встановлено, що відповідачі у цивільній справі є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. Шлюб між батьками дитини розірвано відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2021 року. Дитина [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] та бабою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Батько бере участь у вихованні доньки, підтримує з нею родинні відносини. Мати дитини [PERSON] протягом останніх двох років проживає окремо від доньки, не підтримує з дитиною родинних відносин, не бере участь у її вихованні та утриманні, не цікавиться життям, здоров`ям та навчанням доньки. Своєю поведінкою [PERSON] порушила вимоги ст.ст.150, 180 Сімейного кодексу України, які покладають на батьків обов`язки по вихованню та утриманню дітей. 11.01.2022 року та 18.01.2022 року питання надання висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення [PERSON] , [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] , та призначення [PERSON] опікуном над дитиною розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради, на яких було заслухано пояснення дитини [PERSON] , її батька [PERSON] , баби дитини [PERSON] , розглянуто документи, які стосуються даної справи. Мати дитини [PERSON] не брала участь у засіданнях комісії з питань захисту прав дитини, хоча належним чином повідомлялася про розгляд даного питання. [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомила, що проживає разом з батьком та бабусею, з якими у неї склалися добрі відносини. Дівчинка зазначила, що мама більше двох років не проживає разом з нею, нічим не допомагає, не цікавиться її життям і навчанням, не вітає з Днями народження та святами. На підставі вищезазначеного та із врахуванням неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків по вихованню та утриманню доньки, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає: доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] ; недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] ; недоцільним встановлення опіки [PERSON] над дитиною [PERSON] , [INFO] . З урахуванням цих обставин та встановлених фактів, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування виконкому Вінницької міської ради N 01/00/011/7367 від 04.02.2022.(а.с 87-88). Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем [PERSON] своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, оскільки протягом тривалого часу відповідач не проявляє відносно дитини належної турботи та уваги, не приймає участі у їх вихованні та утриманні, не піклується про стан їх здоров`я та розвитку, не спілкується з дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, хоча зобов`язаний це робити та має таку можливість. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача [PERSON] , її ставлення до дитини, суд вважає доцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , оскільки це сприятиме інтересам дитини. На підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Зі змісту ст. 18 Конвенції про права дитини вбачається, що батьки у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. У відповідності до ст. 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Згідно зі ст. 63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених ст. 60 цього Кодексу. Відповідно до ст. 244 Сімейного Кодексу України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Відповідно до ст. 249 Сімейного Кодексу України опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування. Таким чином, виходячи з норм цивільного та сімейного законодавства, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Враховуючи вищезазначене та те, що судом встановлено у малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є рідний батько [PERSON] , який проживає разом із нею та приймає безпосередню участь у її вихованні, житті, та матеріальному забезпеченні разом із позивачкою [PERSON] , а отже заявлені позовні вимоги [PERSON] про призначення її опікуном малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на те, що дитина зі сторони свого батька не позбавлена батьківського піклування, а тому в цій частині позовних вимог в задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України також підлягає стягненню з відповідача сплачений позивачем судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved