Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-27 00:00:00

10.01.2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якій, також, зареєстроване місце проживання колишнього чоловіка її доньки [PERSON] . Однак, 09.07.2018 року судовим рішенням шлюб між відповідачем та її донькою було розірвано та з того часу останній за адресою своєї реєстрації не проживає, будь-які його речі в помешканні відсутні, місце його перебування наразі невідоме та жодного зв`язку з останнім немає. Зазначені обставини перешкоджають їй реалізувати своє право власності на житловий будинок, а через відсутність будь-якого зв`язку з відповідачем вирішити даний спір в позасудовому порядку не виявляється за можливе. Враховуючи наведене, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з нього на свою користь понесені судові витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу. До початку судового засіданні від представника позивачки надійшла до суду заява з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , являється власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.12.2020 року, виданим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області та зареєстрованим в реєстрі за № 1107 (а.с. 10), а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 238761085 від 24.12.2020 року (а.с. 11), копії яких містяться в матеріалах справи. Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] серії А № 54849, у даному житловому приміщенні з 20.05.2011 року зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-16). Як вбачається із довідки Луцького РУП ГУНП у Волинській області № 53254/50/04-21 від 23.12.2021 року, в ході проведення перевірки за заявою [PERSON] було встановлено, що зять позивачки відповідач [PERSON] з 2017 року по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин відсутності за місцем реєстрації більше 4-х років, наявність між ним і власницею житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, суд вважає доведеним, що реєстрація [PERSON] в належному позивачці житловому приміщенні, впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних допомог, у зв`язку з чим остання змушена нести додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію їх права власності на житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що є всі передбачені законодавством підстави для визнання [PERSON] таким, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.? Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що між адвокатом Філіповичем В.Є. та позивачем [PERSON] 06.01.2022 року було укладено Договір про надання професійної правової допомоги № б/н, за умовами якого адвокат взяв на себе зобов`язання з приводу надання правової допомоги по справі щодо визнання\~ [PERSON] \~таким,\~що втратив\~право користування\~житловим приміщенням(а.с. 21-23). Як вбачається із Розрахунку суми гонорару адвоката за надану професійну правничу допомогу за Договором про надання професійної правової допомоги № б/н від 06.01.2022 року, адвокат Філіпович В.Є. надав [PERSON] наступні правничі послуги на загальну суму 3000 грн., з яких: консультація, підготовка, складення та подача позовної заяви 2000 грн., участь адвоката в якості представника 1000 грн. (а.с. 25). Факт сплати позивачкою своєму представнику 3000 грн. за надання професійної правової допомоги підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 02/01/22 від 06.01.2022 року (а.с. 24). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Із наведеного слідує, що понесені позивачем та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 992,40 грн., а також витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 3000 грн., у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача. Отже, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved