Jurisdiction: civil
Date: 2022-04-13 00:00:00

У вересні 2021 року до суду звернулися позивачі [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом виселення. В обґрунтування позову зазначили, що позивачці [PERSON] на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В 2018 році в належній позивачці [PERSON] з її згоди зареєструвалася її донька - [PERSON] , а її колишній чоловік [PERSON] проживає у вказаній квартирі починаючи з 2018 року без реєстрації, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 02.09.2020 року рішенням Семенівського районного суду Полтавської області шлюб між ними розірвано, але [PERSON] продовжує проживати в належній позивачці квартирі та відмовляється добровільно її звільняти. Подальше проживання відповідача у квартирі [PERSON] є неможливим, оскільки квартира складається з однієї кімнати житловою площею 18,5 кв.м., в якій проживає [PERSON] разом з двома доньками та [PERSON] , тоді як у відповідності до ст. 47 ЖК УРСР норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Оскільки [PERSON] та [PERSON] припинили бути подружжям і після розлучення перебувають у неприязних відносинах, то факт проживання [PERSON] в її квартирі перешкоджає позивачці вільно володіти і розпоряджатися власним майном, а [PERSON] створює нестерпні умови під час проживання у вказаній квартирі як члену сім`ї власника майна. Тому позивачка вважає, що відповідач як особа, що не являється членом сім`ї власника або користувача квартири втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату, час та місце судового засідання. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату, час та місце судового засідання. Представник позивачів - адвокат Трембач В.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Наголосив на тому, що право власності [PERSON] відповідачем не оспорювалося, а її право як власника порушується тим, що [PERSON] з її донькою [PERSON] припинили шлюбні відносини та не можуть разом проживати в одній квартирі, яка є однокімнатною, житловою площею 18,5 кв.м, де також проживають неповнолітні доньки [PERSON] та [PERSON] . Вона, як власник бажає щоб там проживала її донька з дітьми. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Додатково зазначив, що фактично цю квартиру він купував за свої кошти, оформлена квартира була на [PERSON] у зв`язку з тим, що він перебував за місцем своєї роботи на обліку для поліпшення житла. В подальшому за свої кошти зробив ремонт у цій квартирі, сплачував комунальні платежі. Факт права власності [PERSON] ним не оспорювався. У квартирі не зареєстрований, зареєстрований за адресою у будинку матері, оскільки має пільги з оплати комунальних послуг та бажав таким чином допомогти матері. На його думку не створює перешкод [PERSON] у користуванні та розпорядженні її майном. Відзивом від 16.11.2021 відповідач [PERSON] зазначив, що він дійсно, як зазначено в позовній заяві та не заперечується сторонами, постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , що також додатково підтверджено довідкою виконавчого комітету Семенівської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області про зареєстроване місце проживання відповідача від 16.07.2021 року та актом обстеження депутата селищної ради від 15.07.2021 року. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтвердив факт не проживання відповідача у спірних житлових приміщеннях (квартирах), які знаходяться в [ADDRESS] більш ніж протягом 1 року. Тим паче, позивачем не надано жодних доказів самовільного зайняття житла. Навпаки, один із позивачів в своїх поясненнях по іншій справі зазначив, що відповідач вселився у спірне житло за згодою власника, що відповідає дійсності, та що відповідач увесь час користується спірною квартирою і продовжує користуватися станом на сьогодні, здійснюючи тим самим догляд і утримання дітей, які проживають разом з ним. З моменту придбання квартири в 2015 році відповідач жодного разу не припинив користування житлом, здійснив ремонт квартири. Окрім того, відповідач також ніс витрати пов`язані з утриманням даної квартири, сплачує комунальні послуги, що підтверджується відповідними роздруківками обігу коштів по платіжній картці. Особисті речі відповідача також знаходяться в зазначеній квартирі. Зареєстрованого на праві власності іншого житла відповідач також немає, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій відсутні будь-які відомості про зареєстроване право власності на житлові приміщення. Позивачем не доведено доказів, того, що відповідач перешкоджає їй користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, створює перешкоди у доступі до житлових та нежитлових приміщень, позивачем не було конкретизовано коли, яким чином та за яких умов відбувалося так звані "порушення права власності" позивача. Зазначив, що сам по собі факт власності на зазначені приміщення та припинення родинних (шлюбних) відносин не є беззаперечною обставиною для позбавлення особи права користуватися житловими приміщеннями, що підтверджено численною судовою практикою, зокрема: постанова ВС від 03.02.2020 по справі № 369/12110/18, постанова ВС від 22.01.2020 по справі № 686/1436/18, постанова ВС від 19.12.2019 по справі № 521/448/17. Ні у ЦК, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником права володіння нерухомістю (постанова КЦС ВС від 22.09.2021 у справі № 520/8902/18). Не заслуговують на увагу доводи позивачів щодо невідповідності житлової площі щодо кількості проживаючих в квартирі осіб, адже положення статті 47 ЖК УРСР не застосовується до житла приватної форми власності, а стосується лише житла, яке надається громадянам державного або комунального житлового фонду. Таким чином, відповідач на законних підставах використовує житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , а виселення позивача спричинить непропорційне втручання в право особи на житло. Відтак, позов є також безпідставний та задоволенню не підлягає (а.с. 42-43). Представник відповідача - адвокат Мірошник М.О. просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та додатково зазначив, що до позовної заяви не долучено жодного доказу порушення прав позивачів на користування та розпорядження даною квартирою. В дану квартиру відповідач вселився зі згоди позивачки [PERSON] , як член сім`ї, як чоловік її доньки. Факти неприязних відносин між останніми не встановлені. Останній не має іншого житла на праві власності. Наразі в Україні оголошено воєнний стан, тому виселення відповідача є неприпустимим. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 березня 2015 року [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] . Житлова площа квартири становить 18,5 кв.м., загальна площа становить 36,5 кв.м. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , - це квартира посімейного заселення, яка розташована на 1 поверсі 1- поверхового будику та складається з 1 кімнати житловою площею 18,5 кв.м, кухні 6,8 кв.м, вбиральні (сполученої), площею 3,0 кв.м, ванної кімнати, коридору, площею 4,9 кв.м, комори площею 0,6 кв.м. Квартира (кімната) обладнана лоджією 1,9 кв.м. Загальна площа квартири становить 36,5 кв.м. Висота приміщень 2,55 м. Матеріал зовнішніх стін - цегла, матеріал перекриття - з/б. Будинок підключено до газової, електроосвітлювальної мереж та обладнано водопроводом, каналізацією, індивідуальним опаленням (а.с. 14). Відповідач [PERSON] вселився у зазначену квартиру зі згоди її власника - [PERSON] як член її сім`ї, чоловік доньки - [PERSON] . Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 02 вересня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 15). Відповідно до листа Центру надання адміністративних послуг Семенівської селищної ради від 27.09.2021 року за № 01-15/267 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Відповідно до довідки виконавчого комітету Семенівської селищної ради від 16.07.2021 за № 5311, [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.11.2021 за № 283948432 у [PERSON] відсутнє будь-яке право власності на нерухомість (а.с. 45) Позивачка [PERSON] неодноразово зверталася до Сектору поліцейської діяльності Відділення поліції № 1 ГУНП в Полтавській області про притягнення [PERSON] до відповідальності за фактом незаконного проживання за вказаною адресою, але листом від 27.10.2021 та 13.10.2021 останній повідомлено, що ознак адміністративного чи кримінального правопорушення не встановлено, кримінальне провадження не розпочиналося (а.с. 31, 32). Розглядаючи справу, суд керується нормами Конституції України, Конвенцією про основоположні права та свободи, Цивільним та Житловим кодексами, а також враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові у справі №447/455/17 від 13.10.2020 та у постановах Верховного Суду. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі МакКенн проти Сполученого Королівства від 13 травня 2008 року пункт 50, Кривіцька та Кривіцький проти України від 02 грудня 2010 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, що її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом з тим що права позивача як власника спірного майна захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 зазначила, що у разі вирішення спору між власником житла та користувачем, який був членом сім`ї власника, необхідним є баланс інтересів сторін спору. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13.10.2020, питання про зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла, крім того має бути дотримано баланс між захистом права власності позивачки як власника житла та захистом права відповідача як колишнього члена сім`ї власника на користування квартирою. Відповідно до ст.50 ЖК УРСР не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Квартира [ADDRESS] є однокімнатною. Крім відповідача у квартирі проживає донька власниці [PERSON] , а також доньки [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Отже враховуючи баланс інтересів позивачки [PERSON] , як власника квартири, та відповідача [PERSON] , як користувача цієї квартири - колишнього члена сім`ї власника, суд приходить до висновку, що права власника у цій справі переважають над правами користувача, яким є відповідач. Волевиявленням власниці квартири [PERSON] є бажання, щоб у квартирі після розлучення залишилась проживати її донька - [PERSON] з доньками. Проживання [PERSON] перешкоджає власнику у здійсненні розпорядження майном у спосіб, визначений нею. Квартира складається з однієї кімнати площею.18.5 кв.м., відповідно до житлового законодавства спільне заселення осіб різної статі, старших за дев`ять років, крім подружжя, не допускається відповідно до вимог житлового законодавства. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем реєстрації матеріали справи не містять. Докази відповідача сплату комунальних платежів та про проведений ремонт у квартирі, а саме кошторис на проведення ремонтних робіт, суд до уваги не приймає, як такі, що не мають доказової бази у даному спорі. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивачки [PERSON] про усунення перешкод у користуванні вище зазначеною квартирою шляхом виселення [PERSON] , суд визнає їх необгрунтованими. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. [PERSON] не є власником згаданої квартири, а проживає в ній як член сім`ї власника. Інших доказів порушення її прав суду не надано. Враховуючи вище зазначене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.ст. 1, 2, 15, 259, 268, 317, 319, 383, 391, 401-406 ЦПК України, суд

Outcome: approved