Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 22.05.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1468, щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Позов обґрунтовує тим, що з метою забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № MKZ0GA00000056 від 13.03.2008 року, між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» 13.03.2008 року було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.03.2016 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № МКZ0GA00000056 від 13.03.2008 року у розмірі 22399,46 доларів США. В подальшому йому стало відомо, що 22.05.2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому зазначає, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинений з грубими порушеннями норм закону, зокрема, на підставі даних, що не відповідають дійсності, оскільки такий видано за межами трьохрічного строку з дня виникнення права вимоги, а сума заборгованості не є безспірною. Враховуючи вищевикладене позивач вважає, що є достатні правові підстави вважати виконавчий таким, що не підлягає виконанню та з врахуванням наведеного позов просить задовольнити. Ухвалою суду від 10.03.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. До подання до суду позовної заяви ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.02.2022 року вжито заходи забезпечення позову та зупинено звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у виконавчому провадженні ВП № 68408278. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання з розгляду справи не з`явився, хоча про дату та час розгляду справи були повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Третя особа старший державний виконавець відділу ДВС у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Веремчук О.І. в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст.ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 13.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № MKZ0GA00000056. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, предметом якого є належний позивачу житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKZ0GA00000056, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.03.2016 року задоволено. Відповідно до вказаного судового рішення стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 22399,46 доларів США,\~яка складається\~із: 20057,30 доларів США заборгованості за кредитом, 1253,87 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 7,99 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом, 3,53 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, а також штрафи: 10,63 доларів США штраф (фіксована частина), 1066,13 штраф (процентна складова). Одночасно також встановлено, що 22.05.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1468, за яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і належить на праві власності позивачу [PERSON] та переданий в іпотеку АТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки, посвідченого 13.03.2008 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. за реєстровим № 1154. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги банку у розмірі 39830,60 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.11.2018 становить 1105497,11 грн., тому числі: 19833,74 доларів США - заборгованість за кредитом; 9806,35 доларів США - заборгованість за відсотками; 279,01 доларів США - комісія; 9911,50 доларів США пеня. Строк, за який проводиться стягнення - десять років шість місяців шість днів, а саме з 13.03.2008 року по 19.11.2018 року. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (п.п. 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). З наведеного можна зробити висновок, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Згідно з пп. 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (пп. 2.2 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (пп. 2.3 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Підпунктами 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. У п.п. 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 305/2082/14-ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172». У постанові від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 204/4071/14 зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15.01.2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 02.07.2019 року у справі № 916/3006/17. У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Матеріали справи свідчать про відсутність належних документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника, оскільки рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.03.2016 року з позичальника [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 22399,46 доларів США, однак нотаріус 22.05.2019 року вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення іншого розміру заборгованості - 39830,60 доларів США. При цьому різниця не тільки у відсотках після дострокового стягнення усієї заборгованості, а й у комісії і пені. АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження виникнення заборгованості, яка майже у двічі більша, ніж стягнута судовим рішенням, належні та допустимі докази не надав, не обґрунтував письмовими доказами на підставі чого виникла така заборгованість після набрання законної сили вказаним судовим рішенням. Отже, станом на дату вчинення виконавчого напису позичальник, за зобов`язаннями якого було передано в іпотеку належне позивачу майно, мав заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк», але не в тому розмірі, в якому вчинено виконавчий напис. При цьому суд враховує, що звернувшись у лютому 2016 року із позовом про стягнення з позичальника усієї заборгованості за кредитним договором банк змінив строк виконання зобов`язання на лютий 2016 року, а тому нарахування процентів та інших платежів після цієї дати є безпідставним, однак відповідно зазначеного нотаріусом у виконавчому написі розрахунку проценти та інші платежі нараховувались після лютого 2016 року і нотаріусом запропоновано звернути стягнення в рахунок погашення процентів та інших платежів за користування кредитними коштами у більшому розмірі. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28.03.2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 року (справа № 14-154цс18). Оскільки вказаним вище судовим рішенням встановлена сума заборгованості позичальника [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором, однак розрахунок заборгованості за кредитним договором, на підставі якого був вчинений оспорюваний виконавчий напис, не узгоджується зі змістом судового рішення, то така заборгованість не може вважатися безспірною, у зв`язку із чим слід прийти до висновку про спірність такої заборгованості, в рахунок погашення якої нотаріусом було запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що виконавчий напис вчинено з порушенням ст. 88 Закону України «Про нотаріат», а тому слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Разом з тим, суд зазначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Таким чином, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року у справі № 519/77/18 зробив висновок, що «…справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача». Зі змісту і характеру спірних відносин випливає, що спір у позивача виник з АТ КБ «Приватбанк» як стягувачем щодо правомірності вчинення виконавчого напису. При цьому позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі, а відтак [PERSON] є неналежними відповідачем по справі, що є підставою для відмови у задоволенні вимог, пред`явлених до неї. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: partial